Gárdonyi Géza

Fehér Anna

betyár-történet 3 felvonásban

ISBN 978-615-6683-65-6

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

SZEMÉLYEK

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS.

SZEMÉLYEK

Fehér László
Anna, Lászlónak a huga
Horváth Miklós, szolgabíró
Luca, Fehér László unokahuga
Veron néni - Fábián bácsi, Luca szülői
Miska - Berci, Fehér László cimborái
Apolló néni, Fehérék cselédje
Manci, Fehér László szeretője
Dömötör, Anna vőlegénye
Vőfély
Násznagy (a falu bírója)
Gügyü
Pandurkáplár
Salamon, lókupec
Ganges - Kolokány - Nánó - Abrincs, cigányok
Pap
Egy asszony
Mihály, hivatali szolga
Hóhér
Pandúrok, börtönőrök.

Történik a mult század elején az Alföldön.

ELSŐ FELVONÁS

(Parasztszoba. Ablaka balközépen. Egyik ajtaja a balháttérben, a másik jobbközépen. Jobbközépen széles sifonér. A többi bútor mint a jómódú elsőszobában szokott lenni az Alföldön: jobb hátsó sarokban ágy; hátrább a sarokban zöldmázas cserépkályha; a háttér közepén kredencféle edénytartó, rajta rózsás tányérok, üvegek, poharak; balra, az ablakhoz közel, láda; fölötte tükör; mellette egyik felől szögön fokos, kulacs; másik felől tarka viaszgyertyák. A tükör fölött száraz barka. Az ajtó mellett szögön szűr és fekete báránybőrsüveg. A falon, főképpen az ágy fölött, szentképek, köztük egy Mária-kép.)

I.

Fehér László, Anna.

LÁSZLÓ (25 éves parasztlegény, lobogós ingben, gatyában, sarkantyús csizmában. Az ablaknál kis kézi tükörben a bajuszát pödri. Büszke magatartású, vidám fiú. Haja csaknem vállig érő, parasztosan szétválasztott).

ANNA (16 éves komoly leány. Szintén ünnepi parasztruhában: piros csizma, fehér alapú virágos szoknya, de kék házikötény van rajta. A haja két ágba fonott, leeresztett. A bátyja mögött áll s a dolmányát tartja, hogy ráadja.)

LÁSZLÓ (a dolmányt magára ölti. A kárpit felszállása után csendesség. László csak akkor kezdi, mikor már a dolmányt vállig felöltötte s testhezállóra huzogatja): Hát nézd csak Annuskám, minekelőtte az ágykérők érkeznének, átadom neked a pénzbeli vagyonkádat. Ihol a ládám kulcsa. Nyisd fel. Ami benne van, a tiéd. (A továbbiak alatt nyakkendőt köt, s parasztos makrapipára gyujt.)

ANNA (a kötényével Laci csizmájáról a port veregeti): Hát pénzt is kapok? Oh, édes bátyám, ne szegényítse magát énértem. Hiszen elég, hogy megosztotta velem a földet. (A vállára teszi a kezét.) Aztán egyszercsak kelmed is megtalálja a párját.

LÁSZLÓ: No csak pislants a ládába, mer aztán nem beszélgethetünk. Máma sokadalom, hónap lakadalom: szóhoz se jutunk a sok ember miatt.

ANNA (e szavak alatt tétován a ládához megyen. Felnyitja. Bámul).

LÁSZLÓ: No csak vedd ki azt a két tányért. A tied. Neked gyüjtöttem. Ne mondja senki, hogy Fehér László üres erszénynyel eresztette férjhez a hugát!

ANNA (bámuló mosolygással, vigyázva viszi a két tányért az asztal elé): Mi ez? (Leteszi. Félénken leemeli a kendőt az egyikről. Elámulva.) Ennyi tallér!

LÁSZLÓ: Kettő híján kétszáz.

ANNA (még félénkebben takarja fel a másik tányért. Méginkább bámulva): Arany!

LÁSZLÓ: Kilencvenkilenc. De holnapra az is kerek száz lesz.

ANNA (az aranyat meregetve, alácsurgatva, ámuló örömmel): Mennyi pénz! Mennyi pénz! (Egyszerre megdöbbenve mered a szeme a bátyjára.) Hol vette kend ezt a sok pénzt?

LÁSZLÓ (csak egy pillanatra árulja el, hogy a kérdés elevenére talált, aztán vállat von. Könnyedén): Gyüjtöttem. Lovakat cseréltem. Tudod. Meg akartalak lepni. Micsoda kérdés ez?

ANNA (megöleli): Oh, bocsásson meg. Csak egy gondolat nyilalt át, egy oktalan gondolat. Csak, tudja, mint mikor denevér illan el az ember szeme előtt. (Irtózó vállrándítás.) De milyen jó, hogy nem tudtam erről a pénzről: az éjjel még kevesebbet aludtam volna.

LÁSZLÓ (egyszerűen): Keveset aludtál?

ANNA: Majdcsaknem semmit. Rettegtem. Az ember minduntalan hallja a sok zsiványkodást: Most itt, most amott törnek fel istálót. Most már megmondom, László bátyám, hogy valahányszor nem volt itthon...

LÁSZLÓ (nyugtalanul): Hogy tudod, hogy én nem voltam itthon? (A szemét rászegezi Annára.)

ANNA: Egyszer éjjel zörgést hallottam. Befutottam. Láttam, hogy az ágya üres. Aztán gyakrabban megnéztem. Sohse hallottam mikor elment, se mikor megjött. De mikor üres volt az ágya, felköltöttem Apolló nénit és itt reszkettünk, itt imádkoztunk együtt a Mária képe előtt, hogy az én jó bátyámat oltalmozza.

LÁSZLÓ (a vállára teszi a kezét, s félig magához öleli): Szegény leány. Ha tudtam volna...

ANNA (mosolyogva): Ugye, valami ablak alá járt, valami virágos ablak alá? (Szerető szemrehányással.) Megmondhatta volna. Ha maga szereti, én is szeretem.

LÁSZLÓ: Dehogyis.

ANNA: Ne tagadja. Egyszer virágot találtam a kalapja mellett: rózsabimbót. Ha ezt nem találtam volna, sohse mentem volna férjhez.

LÁSZLÓ: Mér?

ANNA: Nem hagytam volna el az én bátyámat, az én eggyetlen testvéremet, aki nekem apám helyett apám volt, anyám helyett anyám. (Megöleli és arconcsókolja.)

LÁSZLÓ (a szívére öleli): No, ne pityeregj.

ANNA: Csak addig szerettem volna várni mégis.

LÁSZLÓ: Jobb így. Dömötör derék fiú. Kár lett volna más lányhoz fordítani.

ANNA: De mi lesz magából Laci bátyám?

LÁSZLÓ: Hát, hugocskám, sohse vót úgy, hogy valahogy ne lett vóna. Ne törődj vele. Mit keseregjünk, mikor vidám nap virrad a házra. Térdig elkopik holnap a lábunk, annyit táncolunk. (Tréfásan dalolva és Annát táncra rángatva.) Haja rütyü, haja rütyő, szebb a szita, mint a szütyő. (Ide-oda ficánkol és veri a csizmája szárát.)

ANNA (elmosolyodik, aztán ismét búsan.) Milyen vidám tud lenni. Nekem, mintha saskörmök szorítanák a szívemet. De tudom, hogy magának is fáj, hogy elvisznek. Csak színli a jókedvet. Engem meg nem csal László bátyám.

LÁSZLÓ (sóhajt): Hát mit tehessünk egyebet. Az a fő, hogy boldog légy. (Érzelmesen.) Én édes elszálló madárkám! egyetlen hugocskám! fehér galambocskám. De árva is lesz ez a ház tenélküled. (Könnyet töröl. Aztán a fejét felkapja s balra ügyel.) No már jönnek is. Tedd el hamar azt a pénzt. Fogadd a vendégeket.

ANNA (sebesen elteszi a pénzt. A kulcsot átadja): De aztán sokáig ne maradjunk ám fenn.

LÁSZLÓ: Csak éjfélig, Annus. Lesz időnk aludni reggelig. (Kifelé fülel.) Senki. Még nem jönnek. (Más hangon.) Annyi lesz mindössze, hogy a szokott tréfákkal kikérik az ágyat, aztán asztalhoz ülünk, valamicskét falatozunk, borozgatunk! (Élénken.) Te, Annus, a végén danolsz egyet nekik!