Manfred F. R. Kets de Vries

SZEX, PÉNZ, BOLDOGSÁG
ÉS HALÁL

Útom az önazonosság felé

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Manfred F. R. Kets de Vries: Sex, Money, Happiness and Death –
The Quest for Authenticity, Palgrave Macmillan, 2009

Copyright © Manfred F. R. Kets de Vries, 2008

Hungarian edition © Open Books, 2024

Hungarian translation © Csák János Zoltán, 2008, 2024

Fordította Csák János Zoltán

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Kótai Katalin

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-427-7

Tartalom

Előszó a magyar kiadáshoz

Előszó

I. RÉSZ – A NEMI VÁGY

A halálos bűn árnyékában

A vágy ellentmondásai

Mars találkozik Vénusszal

A szexuális képzeletvilág

Képzelet, alkotás, nemiség

A bonobó majmok példája

Az utolsó szó jogán

II. RÉSZ – A PÉNZ

A kapzsiság bűne

A pénz belső világa

A „mindenki elhúzhat” vagyon dicsérete

Pénzt vagy életet!

A pénz zenje

III. RÉSZ – A BOLDOGSÁG

A gyermekkori boldogság emlékei

A boldogság csalóka fogalma

A boldogság egyenlete

Világfelfogásunk

A boldogság részekre bontása

A helyes mérték megtalálása

Összehasonlítások

Állni a sarat

Homo ludens

IV. RÉSZ – A HALÁL

Innen élve ki nem kerülsz

A halál tagadása

A halál és az emberi életút

Felülemelkedés az önimádatot érő végső sérelmen

A halhatatlanság rendszerei

Halál a posztindusztriális korban

Átlépés az életből a halálba

A fény kihuny

UTÓSZÓ

Úton az önazonosság felé

Ajánlott irodalom

Gyermekeimnek, akik rávezettek, hogy az ember nem az élettől öregszik meg, hanem attól, ha már semmit nem vár tőle; és édesanyámnak, akitől az alapokat kaptam

Előszó
a magyar kiadáshoz

Az élet utazás. Nem választhatjuk meg, hová születünk, kik a szüleink, vagy hogy az emberiség történetének mely korszakában jövünk a világra. A születéssel együtt jár a kötődésekkel és kapcsolódásokkal teli úticsomag is, a családunk, a környezetünkben élők, a közösség – vagy éppen ezek hiánya. Mindannyian ki vagyunk téve jónak és rossznak, az élet emelkedett pillanatainak és mélységeinek. De bármi történjék is, nem pusztán a körülmények játékszerei vagyunk, hanem értelmes, szabad akarattal felruházott személyek is. Választhatunk tehát, hogy kézbe vesszük-e a sorsunkat, vagy egyszerűen a körülmények áldozatának tekintjük magunkat.

Pszichoanalitikusként, egyetemi tanárként, tanácsadóként és vezetői coachként abban segítek, hogy az emberek bátrabban kézbe vegyék a sorsuk irányítását, és több kedvességgel és beleérzéssel viseltessenek önmaguk és mások iránt. Számos könyvet írtam az élet efféle kihívásairól. Életem delén túl úgy éreztem, össze kell foglalnom a tapasztalataimat a tudományos és üzleti világon kívüli érdeklődők számára is. Korábban nem is lettem volna képes megírni ezt a könyvet, mert bizonyos megfigyelések és töprengések megosztásához érettség és megfelelő tudatállapot szükséges. Úgy gondolom, hogy valamennyi könyvem közül a Szex, pénz, boldogság és halál a legidőtállóbb. E könyv áll a legközelebb a szívemhez, és nagy örömmel tölt el, hogy János úgy döntött, lefordítja a magyar olvasók számára.

Jó néhány éve találkoztunk először. 1999 novemberét írtuk, párizsi dolgozószobámban az INSEAD üzleti egyetemen indítandó felsőfokú vezetői programomba felvett hallgatók listáját igyekeztem lezárni. Elektronikus postafiókomba belépve új jelentkező anyaga bukkant fel. Amikor megnyitottam az üzenetet, rácsodálkozhattam a program történetének első magyar jelentkezőjére. Papíron kiválónak ígérkezett, de azért voltak fenntartásaim. Éppen a határidő lejárta előtt futott be a jelentkezése. Valójában már amúgy is nagy volt a túljelentkezés. Ráadásul mindössze harminchét éves volt, jóval fiatalabb, mint a leendő hallgatók. Eltöprengtem, hogy mit is tegyek. Még soha nem volt magyar a csoportban, érdekes „kísérlet” lenne látni a hatását a program dinamikájára. Kíváncsivá is tett, mert igencsak kreatív válaszokat adott a jelentkezési lap nehéz kérdéseire. Elhatároztam, hogy beszélek vele. Amikor felhívtam, kiderült, hogy nem is Budapesten tartózkodik. Az első magyar jelentkezőm éppen egy New York‑i megbeszélésre tartott. Mint kiderült, a korábban az ő vezetésével a New York‑i tőzsdére bevezetett cég részvényeseivel volt találkozója.

Feltettem néhány kérdést, amelyekre kielégítő válaszokat adott, majd jeleztem, hogy fenntartásaim vannak a kora miatt. Nevetve azt felelte: „Közép-Európában sűrűbb az élet, gyorsabban öregszünk!” Erre én is elnevettem magam. A válasz rávilágított, hogy János, holland honfitársaimhoz hasonlóan, egyenesen kimondja, amit gondol. A hollandok sem kerülgetik a forró kását, kimondják, mi tetszik és mi nem. A nyíltság kétségtelenül a jellemző magyar tulajdonságok egyike. Észjárás ide vagy oda, a beszélgetésünk nem hagyott nyugodni. Így aztán, a pillanat varázsának engedve úgy döntöttem, felveszem a programba. Persze impulzív döntésem miatt jó pár csalódott jelentkező előtt kellett magyarázkodnom, de soha nem bántam meg.

János akkoriban a MOL, az egyik legnevesebb magyar vállalat igazgatóságának elnöke volt. Éppen a cég multinacionális vállalatcsoporttá alakításán dolgozott gőzerővel. Visszatekintve fogtam fel igazán, milyen szerencsés voltam, hogy részt vett a vezetői programomban. Az egy éven át tartó közös munka során a hozzászólásai, észrevételei olyan emberre vallottak, aki alaposan érti a szervezetek dinamikáját és a vezetők motivációit. Nemcsak nagyszerű észrevételeivel segítette a csoporttársait a szervezeti élet mélyebb megértésében, hanem el is bűvölte őket azzal, hogy elképesztően mozgalmas élete ellenére egészséges egyensúlyt tud tartani a munkája és az élet más területein végzett tevékenységei között – ritka kivételként a programomban részt vett sok-sok vezérigazgató között.

A vezetők belső világa és az értékvezérelt vezetés ügye iránti elmélyült érdeklődése következtében az elmúlt huszonnégy évben folyamatosan kapcsolatban maradtunk. Rendkívül különleges személy: gyakorlatias észjárása ötvöződik mélységes szellemi kíváncsiságával, emellett egyike azoknak az eredeti gondolkodóknak, akik ugyanakkor súlyt helyeznek a tisztességes eljárásra és a társadalmi igazságosságra is. Végül kitűnik az átlagból lelkesedésével, alkotóerejével, találékonyságával és innovatív gondolkodásával is. Mély meggyőződésem, hogy az életszemléletét ismerve, nem is volna alkalmasabb személy e könyv lefordítására.

Az évek során egyre inkább megismertem a magyarokat, és rájöttem, hogy számukra a boldogság egyáltalán nem valami könnyed téma. A magyarok valójában meglehetősen mélabús társaság. Feszültséggel teli, komor csárdás táncuk is ezt mutatja. A zenéjük egyenesen a lelkem mélyéig hat, és könnyeket csal a szemembe. A zenejük természetét ismerve nem is csoda, hogy komor világvége-hangulat jellemzi őket. Ennek az életszemléletnek kiváló példája saját mondásuk, miszerint „sírva vígad a magyar”.

Franciaországban élek, s azzal szembesültem, hogy bár az ország a külföldiek számára mennyországnak tűnik, maguk a franciák sokszor pokolként jellemzik a hazájukat. Talán a magyaroknak is ilyen az életszemléletük? A franciákhoz hasonlóan ők is kiválóan képesek rámutatni a dolgok rossz oldalára. Remek panaszkodók, világbajnok pesszimisták. A magyarok számára valójában nincs is félig teli pohár. Számukra a pohár szinte mindig félig üres. Talán ez jelképezi a magyar lélek pesszimizmusát és búval béleltségét. Nem is csoda, hogy azt hangoztatják, „az optimista az, aki rosszul tájékozott”. Szerencsére a magyarok, bár nem éppen az emberiség legvidámabb népe, arról is ismertek, hogy tudnak mulatni. Nem vetik meg a szórakozást. Ennek ellenére depresszió sújtja őket, és gyakori náluk az öngyilkosság. Kutatások sora jelzi, hogy Magyarország az öngyilkosság tekintetében a világ tíz legrosszabb helyzetű országa közé tartozik. Elgondolkodtat, hogy az őket jellemző mélabús világlátás mellett egyáltalán lehet-e hatása rájuk a meglátásaimnak.

Azt remélem, kedves olvasóm, könyvem a segítségére lehet abban, hogy jobban érezze magát az életben. Ne feledjük, a szex, a pénz és a halál kérdéseiben nincsenek egyszerű megoldások. S aztán ott van még a boldogság varázsa. A boldogságérzet gyakran a reménység győzelme a tapasztalatok fölött. Olyasmi, mint a pillangó libbenése virágról virágra; az ember újra és újra rádöbben, hogy az életben maga az utazás, ami igazán számít.

Párizs, 2024. március 20.

Manfred F. R. Kets de Vries

A vezetésfejlesztés és a szervezeti változás klinikai professzora,

az INSEAD, The Business School for the World – Raoul de Vitry d’Avaucourt vezetésfejlesztés emeritus professzora

Előszó

Az életben nem az a tragikus, hogy gyorsan elröpül, hanem hogy olyan későn kezdjük el élni.

W. M. Lewis

Az emberi életben három dolog fontos. Az első: legyünk jóindulatúak. A második: legyünk jóindulatúak. És a harmadik: legyünk jóindulatúak.

Henry James

Az ember igazi mércéje az, ahogyan olyasvalakivel bánik, aki semmiféle módon nem lehet a hasznára.

Samuel Johnson

Ha azt szeretnéd, hogy jobbra forduljon a sorsod, akkor időnként a saját kezedbe kell venned a dolgokat.

Clint Eastwood

A szervezetirányítás és vezetéstudomány tanára lévén, jó időnek kellett eltelnie ahhoz, hogy beismerjem: a tudományos kiadványokban megjelenő szervezetirányítási tanulmányok jelentős része túlírt, szövevényes és gyakorta szörnyen unalmas. Még ennél is lehangolóbb, hogy a gyakorló vezetők véleménye sem ad okot a bizakodásra az efféle kutatások gyakorlati hasznosíthatóságát illetően. Az eredmények java részét egyszerűen alkalmazhatatlannak találják. A tapasztalatból való tanulás, azaz az üzleti világban (vagy éppen általában a világban) valójában zajló folyamatok értelmezése – úgy tűnik – sok kutató számára nem elsődleges kérdés. Bár (elméletileg legalább) az elmélet és a gyakorlat között szoros kapcsolatnak kellene lennie, a gyakorlatban ez nem éppen így fest. Sok kutatás csupán a vezetéstudomány szobatudósainak takarmánya. Caj Gendan zen mester egyszer megjegyezte: „A túl tiszta vízben nem él meg a hal.” Pontosan ez a helyzet egy sereg kutatással: a tiszta elmélet túlságosan gyakran megy el a valóságban előforduló, ágas-bogas üzleti kérdések mellett. Bárhogy igyekezzenek is a kutatók, és bármennyire igényeljék is a gyakorló vezetők a hasznosítható eredményeket, csak nem találnak egymásra. Számos kutatás nagyjából annyi hasznot hajt a vezető számára, mint a napi horoszkóp tanulmányozása. Sőt, még azt is mondhatnánk, hogy a horoszkóp hasznosabb, hiszen abban általában találunk egy csipetnyi gyakorlati tanácsot is.

Elefántcsonttoronyba zárva

A szobatudós számára valamely jegyzett folyóiratban való megjelenés felér egy beavatási szertartással, amely fontos állomás az előléptetés és az állandó egyetemi állás felé vezető sugárúton. Egy efféle tanulmány tükrözheti ugyan a szerző adatkezelő képességének helytálló megítélését, a szertartás során azonban nem sok figyelmet fordítanak a gyakorló vezetők igényeire. Bár az üzleti iskolákban az orvosi vagy a mérnöki képzéshez hasonlóan a szervezetek jobb működését elősegítő kutatásnak kellene vezető szerepet betöltenie, e nemes cél gyakran háttérbe szorul. A kutató ehelyett azon aggódik, hogy vajon a szakma mit szól majd a dolgozatához. Sokkal mélyebb egymásra hatásra van szükség az üzleti iskolákban folyó kutatás és a gyakorló vezetőt segítő, hatékonyabb szervezetek létrehozását szolgáló gyakorlati tudás között. Manapság sokszor úgy fest a dolog, mintha két malomban őrölnének.

A gyakorlati ismereteket kínáló üzleti iskolákban a józan ész háttérbe szorult a tudományos előmenetelért folytatott küzdelemmel szemben. A tanulmányokból, amelyeket az iskolák többsége közzétesz, szembetűnően hiányzik a józan ész. Ez pedig csak növeli a gyakorló vezető magárahagyatottságát. Ahelyett, hogy gyakorlati gondja megoldásához valóban segítő kezet nyújtó kutatócsoportok állnának rendelkezésére, olyan emberekkel találkozik, akik egészen más célokat tartanak szem előtt.

Ezt csak tetézi sok vezető rászedhetősége. Az ilyen vezető a bonyolult üzleti világban kétségbeesetten keres megoldást szorító gondjaira, ugyanakkor – a tudomány világát nem ismerve – nem talál rá a problémáit valóban orvosolni képes műhelyekre, s így végül üzleti csodadoktorok hálójába keveredik. Ráharap az éppen égető gondjára gyors kiúttal kecsegtető bármilyen lehetőségre, a megoldás elmaradása következtében viszont nemcsak a szervezetkutatás hasznosságában csalódik, hanem a csodadoktorok tevékenységének következményeivel is meg kell birkóznia.

Az természetesen érdekes kérdés, hogy vajon miért válik egy vezető oly könnyen a csodadoktorok áldozatává. Ehhez minden bizonnyal nagymértékben hozzájárul a vezetőben dolgozó erős szorongás. Mi más magyarázhatná azt a tényt, hogy a vezetési divatmegoldásokat oly komolyan veszik? Mi másért törekedne sok, egyébként értelmes vezető arra, hogy egy csodadoktorral tanácskozzon? Az olyan „csodaszerek”, mint az egyperces menedzsment, a célkitűzéseken alapuló menedzsment, a „six sigma”, az üzleti folyamat újraszervezése, a tudásmenedzsment és az élenjáró teljesítménnyel való összehasonlítás – felszínes módszerességük dacára – rendkívüli vonzerőt gyakoroltak és mindmáig gyakorolnak a vezetőkre. Ezek a módszerek látszólag egyszerű megoldásokat kínálnak nagyon is összetett kérdésekre. Sajnálatos módon azonban a sokszor megcsillantott megváltás helyett egészen más helyzet áll elő. A kecsegtető üzleti megoldások zöme nem hozza meg az ígért eredményt. Végső soron minden vezető szeméről lehull a hályog, és eljut oda, ahova a mesebeli gyerek, aki egyszer csak felkiált: „Meztelen a király!” A bökkenő csupán annyi, hogy a vezető e felismerés előtt döntések sorát hozza meg, amivel emberek ezreinek a sorsát befolyásolja.

A szervezetirányítás professzoraként nagyon jól ismerem az elefántcsonttoronyban ülő szobatudós, a kígyóhájárus és a hamis árukkal házaló bizniszguru figuráját. Nem nyugszik bennem a kíváncsiság, vajon mit kellene megváltoztatni annak érdekében, hogy hasznosabb legyen a tevékenységük. Vagy ez így van elrendelve? Közelebb lehet-e férkőzni a gyakorló vezetők igényeihez? Vagy teljesen reménytelen bármiféle változásban bizakodni? Meg kell vallanom, az is felmerült bennem, esetleg nem én vagyok a megfelelő ember arra, hogy a jelenlegi helyzetet kritizáljam. Vagy nem emlegetnek engem is guruként?

Két lábbal a földön járó, vállalkozó családból származom, így aztán a gyakorlati alkalmazhatóság mint cél mindig is magától értetődően központi helyet foglalt el a munkámban. Amikor tanulmányaim során elméletekkel foglalkoztam, mindig akadt egy-két rokon, aki megkérdezte, miben tudja majd a tudásom megkönnyíteni az ő üzletvitelüket. Ha azt akartam, hogy komolyan vegyenek, kénytelen voltam elfogadható válaszokkal előállni. Részben ez a magyarázata az alkalmazhatóság iránti igényemnek. Mindig arra törekedtem, hogy a vezetőknek értelmes tanáccsal szolgáljak.

Az alkalmazhatósághoz vezető utamon akadt egy-két kanyar. Amikor tanulmányaim során szembetalálkoztam a homo economicusszal, ezzel a rendkívüli, képzeletben létező, folytonos élvezet–fájdalom számítóval, nyomban kutatni kezdtem az emberek viselkedésének valamilyen valósághoz közelebb álló értelmezése után. A homo economicusszal kapcsolatos hiányérzetem a vezetés és szervezeti viselkedés tanulmányozása felé vezetett. De még az ebből kibontakozó emberképet is túlegyszerűsítettnek éreztem. A szervezeti viselkedés hagyományos megközelítése inkább struktúrákra és rendszerekre, semmint emberekre irányul. Másodszor is csalódva úgy döntöttem, hogy a pszichoanalízis, pszichiátria és pszichoterápia világában keresek választ. Azt gondoltam, ha valamelyik segítő hivatásra (a kifejezésben minden benne van) adom a fejem, akkor jobban megérthetem az emberek viselkedését. Ez jó választásnak bizonyult: gyorsan kiderült, hogy ezen a területen szinte kikerülhetetlenek a gyakorlati kérdések, és ez az elmélet és gyakorlat összekapcsolásának lenyűgöző távlatait nyitotta meg előttem. Súlyos emberi gondokkal kellett szembesülnöm. Jean-Martin Charcot pszichiáter egyszer így fogalmazott: „Az elmélet remek dolog, de nem kell, hogy megakadályozzon bennünket abban, hogy éljünk.” Rengeteget tanultam arról, hogy mi is mozgatja az embert.

Több van, mit szemed láthat…

Utólag látom csak igazán, hogy milyen előnyökkel járt a szervezetirányítás és a pszichoterápia terén való jártasságom. A két terület ismerete lehetővé tette számomra az átjárást az egyikből a másikba. A szervezeti kérdések hagyományos megközelítésein túl másféle módszerekre is szert tettem a kérdések megfejtésében. Ezzel eljutottam ahhoz a nagyszerű lehetőséghez, hogy az emberek problémáit a maguk összetettségében értsem meg, és végre előttem állt az ember a maga valóságában.

A pszichoterápia, pszichiátria és pszichoanalízis felől közelítve világossá vált, hogy nagyon sokszor a felszínen nem látható tényezők lappanganak egy-egy probléma hátterében. Gyakran éppen a dolog lényege nem látszik a felszínen. Ügyfeleimmel végzett munkám érzékennyé tett a nem tudatos viselkedések felismerésére. Megértettem, hogy a mégoly észszerűnek tűnő magatartás is lehet valójában igencsak észszerűtlen. Az elsajátított klinikai megközelítés (a „harmadik füllel” való odafigyelés) az egyébként értelmezhetetlen jelenségek megfejtéséhez adott kulcsot. Rájöttem, hogy a szervezetek nem működhetnek eredményesen, ha a résztvevőik belső világának szerves részét képező szócsavarásokat és észszerűtlen folyamatokat nem vesszük figyelembe. Megközelítésem révén tisztábban látom át azokat a mélyben gyökerező pszichológiai konfliktusokat, amelyek ámokfutó dúvadként valójában a szervezeti problémákat okozzák. Bepillantást nyertem az emberi gyarlóság világába. És ami a legfontosabb, megtanultam, hogy az ügyfeleim által sugárzott racionalitást forráskritikával kezeljem. Amint az antropológus Ashley Montagu rámutatott: „Az ember az egyetlen olyan teremtmény, amely az értelem nevében képes észszerűtlen viselkedésre.”

Az alkalmazhatóságra törekedve – felismervén, hogy a tudattalan folyamatok jelentős hatást gyakorolnak a szervezeti életre – azt a célt tűztem ki, hogy a vezetőknek (és a vezetetteknek) segítsek a folyamatok felismerésében és kezelésében. Mélyebb belátást akartam nyújtani a megnyilvánuló viselkedésekbe, aminek révén a valóságos helyzet tudatában foghatnak kérdéseik feldolgozásához. Azt is el akartam érni, hogy a vezetők átlássanak a kígyóhájárusok praktikáin, és ne dőljenek be a szirénhangoknak. A pályám során írt könyveim és cikkeim nagyrészt azt szolgálják, hogy elért eredményeim minél szélesebb körhöz eljussanak.

Másik célom a vezetéstudomány művelőire irányul. Szeretném meggyőzni őket arról, hogy hagyjanak fel a szobatudós szerepében tetszelgéssel, és inkább a gyakorló vezetőket valóban izgató kérdésekre hangolódjanak rá. Rendkívül zavarónak tartom, hogy sokuknak nagyon kevés alkalmazható mondanivalója van, amikor vezetőkből álló hallgatósággal találják magukat szemben. A helyzet annál kínosabb, mivel éppen ez az a közönség, amelyre oda kellene figyelniük. Tapasztalatból mondhatom, hogy a valóságos emberek valóságos gondjaival történő foglalkozás nagyban elősegíti, hogy ne veszítsük szem elől a lényeget. Ezzel a megközelítéssel tudjuk egyáltalán felfogni, hogy mi is zajlik egy szervezetben. Az elefántcsonttoronyból kilépés és a valóságos vezetőkkel folytatott eszmecsere a legjobb kiindulási pont ahhoz, hogy az üzleti világban alkalmazható eredményekre jussunk.

Az üzleti iskolában, ahol tanítok, az a célom, hogy hidat építsek az elefántcsonttorony és az üzleti felhasználók közé, összehangoljam a tudományos módszerességet a vezetés gyakorlatával. Bármely szakterületről legyen is szó, a valóságos vezetők valóságos kérdéseinek megoldásában próbálok segíteni. És ezt azért teszem, mert szeretnék hatást gyakorolni a dolgok menetére. Amint korábban már említettem, nem csak a közvetlen, felszíni problémákról van szó. Azt szeretném, hogy azok, akikkel foglalkozom, ne csak a külső, hanem saját benső valóságukat is felfedezzék. Úgy érzem, hogy a szervezetirányítás szobatudósai közül sokan ugyanezt szeretnék elérni, de nincs bátorságuk kitörni a világ és maguk közé saját munkájukkal emelt korlátok közül. Ha magunkba nézünk, rájöhetünk: a célunk mégiscsak az, hogy valami értelmeset mondjunk a világnak.

Az INSEAD Nemzetközi Vezetőképző Központjának igazgatójaként egyedülálló lehetőségem adódik arra, hogy a vezetőket legégetőbb és legérdekfeszítőbb ügyeikben segítsem eligazodni. Jól képzett személyi tanácsadókkal kiegészülve, a személyre szabott vezetői tanácsadás szerves részévé vált majdnem az összes futó programunknak. Minden évben vezetők ezrei mennek át efféle személyes tanácsadáson. A személyi tanácsadó és az ügyfél közötti kölcsönös tanulási folyamat rendkívül gyümölcsöző. Az egyértelműen elismerő visszajelzésből világosan kitűnik, hogy nagyon hasznos a vezető számára, ha lehetőséget kap az őt aggasztó gondok és kérdések megbeszélésére. Amennyire fontos számára a pénzügyekben, marketingben, a technológia terén és más üzleti kérdésekben az elmélyült tudás, éppannyira lényeges az, hogy a nyomasztó szervezeti konfliktusokról beszélhet valakivel. És ez nem csak az adott vezetőnek hasznos, a valóság izgalma a részt vevő intézeti munkatársakra is átragad, akik így világosabban látják a megoldandó kérdéseket.

A másik ámokfutó dúvad

A szervezeti élet maga valóságában történő megértése szép dolog, de amint azt mindannyian jól tudjuk, van élet a szervezetek falain túl is. Pszichoanalitikusként, pszichoterapeutaként és személyi tanácsadóként gyakran olyan bizalmas értesülésekhez jutok, amelyek tanárként sosem jutottak volna el hozzám. Sok vezető a szokásos szervezeti problémák mellett felvet átfogóbb, az élet egészét érintő kérdéseket is. S amint azt munkatársaim is megerősítik, meglehet, a vezetőt éppen ezek az ügyek foglalkoztatják a leginkább. Elkezdi megmagyarázni, hogy tulajdonképpen miért is foglalkozik azzal, amit csinál. Szóba kerülnek félelmei, vágyai, a pénzzel kapcsolatos aggodalmak, a boldogság keresése, csalódások, sőt még a haláltól való félelem is. Gyakran felteszi a kérdést: vajon tudnék-e segíteni létkérdései feldolgozásában. Ezek a kérdések távol állónak tetszenek a szervezetirányítástól, de – s itt ismét a guruszemlélet vádja érhet – mégiscsak szerves részét képezik a vezető életének. A létkérdések – tartós és ismétlődő természetük miatt – bizonyosan további foglalkozást igényelnek. Nem kétséges: nem lehet az elefántcsonttoronyból választ adni rájuk.

Az efféle kérdésekkel szembesülve az a feladatom, hogy az embereknek abban segítsek, hogy önmagukon segíthessenek. Sokszor akkor fordul hozzám valaki tanácsért, amikor nincs ínyére az a válasz, amire adott kérdés kapcsán saját maga jutott. Aki hozzám fordul, azzal – időnként eredménytelenül – megpróbálom megértetni, hogy a választ, amelyre szüksége van, saját magában kell megtalálnia. Nyugodt körülményeket kell teremtenie ahhoz, hogy meghallja a benső hangokat. Csakhogy, amint azt keserves tapasztalatok alapján jó néhányan tudjuk, a befelé hallgatás nem jön csak úgy, magától. Mielőtt megváltoztathatnánk szokásainkat vagy életünk rendjét, nyugalmi állapotba kell kényszeríteni magunkat, és pontosan meg kell értenünk, valójában mi és miért történik velünk. Ez kényelmetlen kérdések feltevését igényli: miért is rohanok? Hová rohanok? És ami még inkább lényeges: mi indított egyáltalán arra, hogy rohanásba fogjak? Ha van elég bátorságunk nekivágni ennek a mellőzött útnak, akkor bizony meglehetősen lehangoló felismerésekre juthatunk, különösen azért, mert az egész rohanás legfőbb kiváltó oka az életuntságtól való félelem lehet. John Milton az Elveszett Paradicsom című, nagyszabású művében úgy fogalmazott:

„Saját világa a szív, önmagában / Eget Pokollá tehet s Poklot Éggé.”{1} Bizony, bátorság kell ahhoz, hogy megüljünk egy helyben, és szembenézzünk azzal, kik is vagyunk valójában.

Világosan megmondom a velem kapcsolatban lévő vezetőknek, hogy vannak pillanatok, amikor – feltéve, ha dolgaik jobbra fordulását szeretnék – az embernek kézbe kell vennie élete irányítását. Nem akaszkodhatunk mindig valaki másra. Ilyesmit azonban nem mindig hallunk szívesen. Ha egy mód van rá – az én ügyfeleim között sem kevesen –, inkább arra hajlunk, hogy valamilyen függőséget fenntartsunk. Pedig meg kell tanulni, hogy bár mindegyikünk jövője számos tényezőn múlik, leginkább mégiscsak saját magunkon, azon, hogy mi magunk mihez kezdünk az életünkkel. El kell fogadni, hogy felelősek vagyunk a világért, amelyben élünk. Mindenkinek birtokba kell vennie saját életét. Nincs olyan csodaszer, ami helyettünk megoldaná ezeket a kérdéseket.

Fogós kérdés számomra az is, hogyan vezethetném rá a vezetőket arra, hogy az élet nem csak a hatalom és a társadalmi rang jelképei körül forog, s hogy nem csak a pénz számít. Miként tudnám megértetni velük, hogy fontosabb az, ahogyan az idejüket töltik, mint az, ahogyan a pénzüket költik? Meg kell érteniük, hogy a társadalmi rang bizonytalan valami, a népszerűség múlékony, a vagyon külsőség, és végső soron egyedül a jellemünk kísér el bennünket az egész életre. Megkísérlem beláttatni velük, hogy nem a külsődleges, anyagi dolgok a legfontosabbak az életben. Ami igazán fontos, az a tartalmas kapcsolatokon, a dolgok menetére való hatáson és azon múlik, hogy értelmét lássuk életünknek. Akkor töltjük értékesen az időnket, ha olyasmivel foglalkozunk, ami túlél bennünket. Miféle példát akar egy vezető mások elé állítani? Mahatma Gandhi úgy fogalmazott: „Az életem az üzenetem.” Ebben a felfogásban az élet olyan, mint a tükörbe nézés. Ami kívülről látszik, annak a bensőt kell tükröznie. A benső világ és a külső valóság közötti összhang elengedhetetlen.

Utazás a vezető agya körül

Az INSEAD Nemzetközi Vezetőképző Központjának igazgatása mellett két programot is vezetek. Az egyik elnevezése „The Challenge of Leadership” (A vezetés mélységei), a másik pedig a „Consulting and Coaching for Change” (Változási tanácsadás és felkészítés). Egy korábbi doktoranduszom „az önazonosság laboratóriumának” nevezte e tanfolyamokat. Leginkább átalakító jellegűnek mondanám őket, hiszen sok résztvevő hoz a tanfolyam idején vagy azt követően az egész életére alapvetően kiható döntéseket. A tanfolyam során abban segítek a résztvevőknek, hogy fel tudják dolgozni az önismeret felé vezető úton felmerülő saját kérdéseiket.

Bár az igazságnak az a természete, hogy napvilágra kerül, az ember mégsem indul egykönnyen a nyomába. Számos akadállyal kell menet közben megküzdeni. A vezetők különféle önvédelmi ügyeskedéseibe ütközöm, rendszerint akkor, amikor a valósággal való szembenézéstől visszahőkölnek. Gyakran előfordul, hogy a valóság nem valami kellemes látvány. Carl Gustav Jung, a pszichológus nagyon is tudatában volt az efféle vonakodásnak. Emlékek, álmok, gondolatok című önéletrajzában így ír: „Az ember legbensőjébe, a személyiség magvába történő elmélyülés pillanataiban a legtöbb embert elfogja a félelem, és sokan meg is futamodnak… A benső megtapasztalásának kockázata, a lélek kalandja mindenképpen távol áll az emberek többségétől. Az az eshetőség, hogy az efféle tapasztalat lelki valóság lehet, teljességgel elfogadhatatlan számukra.” Én viszont meg is tudom makacsolni magam. Nem adom fel könnyen, bármilyen önvédelmi vonalakat húzzanak is fel előttem. Iránymutatásként idézem Henrik Ibsent: „Semmi értelme annak, hogy magunknak hazudjunk.”

Amikor a vezetővel e belső útra kelünk, értésére adom, hogy az igazi felfedezőút nem új tájak felé visz, hanem a már ismert világot vesszük szemügyre új nézőpontból. Az elinduláshoz szükséges bátorság mellett fontos, hogy felszabadítsa magát az új felfedezések befogadására. Ki kell eresztenie érzékelőit az őt körülvevő társas kapcsolatok terepére, meg kell figyelnie, hogyan hatnak mások őrá. Világossá teszem számára, hogy a jövő nem afféle rajta kívül álló dolog, amely mindenkire ott vár valahol. Jövőnk alakulását elképzeléseinkkel és a világunk felfedezésével irányíthatjuk. Mindannyiunknak egyedi és izgalmas lehetőség van a birtokában. Saját, különleges fényünk felfedezése kiváltság és jó kaland egyszerre.

Az élet lehetőségein gondolkodva – s ezt tesszük mindannyian – érdemes a fordulatos sorsú festő, Paul Gauguin életén elmélkedni. Kalandos fiatalkorát követően, amiből négy évet Peruban időzött, Gauguin kényelmes polgári életet teremtett magának. Egy értékpapír-kereskedő cégnél dolgozott, feleségül vett egy dán nőt, akitől öt gyermeke született. Közben rájött, hogy némi festői tehetsége van, de lényegében afféle vasárnapi piktor maradt. Idővel kiábrándult az anyagi javak utáni hajszából és az üzletelésből, ami szülőhazájánál, Franciaországnál kevésbé romlott társadalom keresésére indította. Feleségét, gyermekeit elhagyva Tahiti szigetére költözött, ahol festőként új életet kezdett.

Gauguin első évei boldogan teltek, az 1890-es évek végére azonban csapások sora érte, vérbajos lett, leánya halálhírére öngyilkosságot kísérelt meg, és súlyos depresszió lett úrrá rajta. A lét értelmét kereste. Utolsó éveiben az emberi lét kérdései foglalkoztatták, amit a Honnan jövünk? Mik vagyunk? Hová megyünk? című, végső üzenetének szánt, híres festményén öntött formába. E kép az érzéseinek, filozófiájának és gondolatainak összegzési kísérlete arra a kérdésre, hogy mit is várhatunk az élettől. Így írt: „Soha ennél jobbat vagy akár ezt megközelítőt sem leszek képes alkotni.” A festmény az emberi lét nagy kérdéseit jelképesen megjelenítő tahiti embereket mutat be.

Gauguin azt tárja elénk, hogy az élet utazás. Nemcsak tudta, hogyan tegye, így is élte az életét. Amikor viszont tanárként, tanácsadóként vagy orvosként vezetőkkel foglalkozom, azt tapasztalom, hogy az emberek gyakran megpróbálják halasztgatni az életüket. Egyre több dologra, egyre több pénzre akarnak szert tenni ma azért, hogy aztán többet foglalkozhassanak olyasmivel, ami boldoggá teszi őket. Belátom, hogy jó, ha egy utazás során valami elérendő célt tűzünk magunk elé, de fontos, hogy ne feledkezzünk meg arról, hogy „az út minden, a cél semmi”. Legtöbbünk tisztában van azzal, hogy amikor egy célt elértünk, az egyben egy másik cél elérésének kiindulópontja is. Valójában az számít, amit napról napra megélünk. Az élet célja az, hogy éljünk, nem pedig az, hogy arra készüljünk, egy szép napon majd élni fogunk. Szeretnünk kell minden percet.

Erről jut eszembe egy zen történet az emberről, aki tigrissel találkozván menekülőre fogja a dolgot. A tigris egészen egy sziklameredélyig üldözi, ahol emberünk belekapaszkodik egy indába, és leveti magát. A tigris a szikla pereméről fújtat rá. A kiutat keresve emberünk lenéz, ám odalenn is feltűnik egy tigris, a száját nyalogatva. Ráadásul két egér, egy fekete és egy fehér épp az őt tartó indát kezdi rágcsálni. Emberünk a szeme sarkából egyszer csak egy érett, lédús epret pillant meg. Fél kézzel kapaszkodva érte nyúl, és leszakítja. Micsoda mennyei íze lehet annak a szem epernek!

Máté apostol evangéliumában így szól Jézus: „Ne legyetek azért szorgalmatosak az holnapi napról, mert a holnapi nap gondot visel az ő dolgairól. Elég a napnak az ő minden napi szorgalmatossága.”{2} Az élet csak az adott pillanatban létezik. A múlt már mögöttünk van, a jövő még csak következik, ezért ha nem vagyunk részesei az adott pillanatnak, akkor magának az életnek nem vagyunk részesei. Az életet úgy kell élni, ahogy folyamatosan felkínálja magát nekünk. Ha életünk minden áldott napját önmagában megéljük, akkor minden nap életünk részévé válik. Az élet nem versenyfutás, hanem utazás, amelynek minden állomását érdemes élvezni. Az időt visszaforgatni és a dolgokat újrakezdeni nem tudjuk, ellenben bármikor elindulhatunk új irányba. Életünk milyenségét az határozza meg, hogy a naponta megnyíló lehetőségek közül melyekkel élünk, és melyeket vetünk el. George Orwellt idézve: „Állandóan résen kell lennünk ahhoz, hogy megláthassuk azt, ami majd’ kiveri a szemünket.” A menny vagy pokol kérdése nem azon dől el, hogy milyen úti célt választottunk, hanem azon, hogy milyen ember érkezik meg a végállomásra.

A létkérdések vizsgálata: az útiterv

Ezt a könyvet megpróbálom korábbi szervezetelméleti és vezetési műveimtől eltérő módon összeállítani. Bár általában az alkalmazhatóság a célom, az itt következő írásokban nem a vezetők hétköznapi gondjaira, hanem az ezeken túlmutató létkérdéseikre összpontosítok. Klinikusként vizsgálom kérdéseiket. Sok vezető tart a segítő hivatások képviselőitől, de mivel jól beszélem a vezetői nyelvet, és értem a rájuk nehezedő szervezeti problémákat, könnyebben nyílnak meg és kezdenek el más jellegű kérdéseikről is beszélni.

Tisztában vagyok azzal, hogy egészen más tanácsot adni a szervezeti ügyekben, mint az „élet” dolgaiban. Ez utóbbi sokak szemében akár önteltségnek is tűnhet. Hiszen lehet-e egyáltalán ilyesmiben tanácsot adni? Vajon mindenki csak a maga kárán tanulhat? Az élet nagy kihívásainak kezelése csakis saját tapasztalat útján lehetséges? Nagyon is igaz, hogy az élet dolgaiban való eligazodásnak előfeltétele, hogy átéljük az eseményeket, megtapasztaljuk a dolgokat, és leszűrjük belőlük a tanulságokat.

Mégis úgy érzem, hogy most, amikor már nem vagyok elég fiatal ahhoz, hogy mindent tudjak, eljött e kérdések ideje. Eleget éltem már ahhoz, hogy rájöjjek, az igazi bölcsesség annak felismerése, hogy mennyire keveset tudok. A kortól persze az ember nem feltétlenül lesz bölcsebb, de remélem, az eltelt években tanultam valamit. Az e könyvben megjelenő tanulmányok írása közben rá kellett jönnöm, hogy mennyi mindent nem tudok. Igazi megpróbáltatás, ha az ember olyan dolgokat kísérel meg értelmezni, amelyek saját magukban is forrongást keltenek.

Nagy igazság, hogy sokkal többet tanulunk kudarcainkból, mint sikereinkből. Azt is mondják, hogy a bölcsességet nem lehet tanítani. Elég sokat kaptam a fejemre ahhoz, hogy tudjam, jellemünket inkább kudarcaink, mint sikereink alakítják. A nehézségeknek az a tulajdonságuk, hogy olyan képességeket is előcsalnak, amelyek kedvezőbb körülmények között nem kerülnének napvilágra. Ilyen értelemben az élet leckék sora, amelyeket át kell venni ahhoz, hogy megértsük őket. Szerintem egy hiba elkövetésénél csak az a rosszabb, ha úgy követjük el, hogy aztán nem tanulunk belőle. Ha tüzetesebben szemügyre vesszük, akkor a bölcsesség lehet, hogy nem más, mint a sebek begyógyítása.

Tudom, nagy bátorság kell ahhoz, hogy valaki szembenézzen hiányosságaival, és bölcsesség ahhoz, hogy meg is küzdjön velük. A spanyolok azt mondják, „más az, ha valaki beszél a bikáról, és más, ha valaki benn áll a küzdőtéren”. Az élet olyan, mint egy vöröshagyma: sorjában fejtjük le a héjakat, és időnként elsírjuk magunkat. Úgy tűnik, hogy mindannyian az élet értelmét keressük, bármennyire különböző is az mindenki számára. Az azért hasznos, ha a külső tapasztalataink és benső világunk között összhang van. Az előttünk álló fő feladat, hogy életre segítsük magunkat.

Az e kötetben szereplő tanulmányok azokból a történetekből táplálkoznak, amelyeket vezetőktől hallottam, és valamit megmozdítottak bennem. Nem a szervezeti ügyekre gondolok. Azok így vagy úgy megoldódnak. A történetek mögött meghúzódó történetekre utalok, a bennük lappangó kérdésekre. Azokra a metakérdésekre, amelyek a vezetőket és tulajdonképpen a legtöbb embert foglalkoztatják. Amint az eddigiekből kitalálható, a történetekben rejlő történetek az emberi lét kérdéseit feszegetik. Ezek hát az én válaszkeresés közben papírra vetett feljegyzéseim a modern egérlyukból.

A könyv első és leghosszabb része a nemi vágyról szól. Rendkívül összetett kérdésről van szó, amely még az evolúciós pszichológia területére tett kis kirándulást is szükségessé tesz. Ez a téma soha nem lankadó izgalommal tölt el, hiszen a biológia és a társadalom folyamatosan igényeket támaszt velünk szemben. Az évek során arra jöttem rá, hogy a vonzalommal szemben nincs védekezés. Akár akarjuk, akár nem, a nemi vágy mindig dolgozik bennünk. A vezetők történeteiből világosan kitűnik, hogy megszelídítése milyen nehéz ügy. A vágy gyakran olyasmi megtételére indít, amit egyébként soha meg nem tennénk.

A második tanulmányt a pénzről írtam. A pénz állandóan szóba kerül, akár tanárként, akár tanácsadóként, akár pszichoanalitikusként vagy pszichoterapeutaként dolgozom. Számos, minden képzeletet meghaladó vagyonnal rendelkező embert ismerek, és lebilincselőnek tartom, hogy a pénz mivé formálja őket, mennyire mélyen képes befolyásolni az életüket. Akkor döntöttem el végképp, hogy gondolataimat papírra vetem, amikor egyik hallgatóm, aki egyébként befektetési bankár, egyszer csak nekem szegezte a kérdést: „No, és mennyi pénz az, amennyitől megnyugodna a lelke?” Szíven ütött a kérdésben rejlő gúny, tudván, hogy cégének ő a legjobban fizetett alkalmazottja. Teljesen világos, hogy neki soha nem lesz elég a pénz. Vannak, akik összetévesztik önmaguk értékét a vagyonuk értékével.

A harmadik részt a boldogságnak szenteltem. Ezt írtam a legrégebben, és néhány éve meg is jelent A boldogság egyenlete{3} címmel. Az írás egy kérdésből bontakozott ki, amelyet a tanfolyamomra járó vezérigazgatóknak szoktam feltenni a tanfolyam zárófeladataként: „Tegyük fel, hogy felkérik, tartson záróbeszédet egy diplomaosztón. Mit mondana a végzősöknek? Milyen kérdésekre térne ki? Melyek saját életének legnagyobb jelentőségű kérdései?”

A leggyakrabban felbukkanó kérdés, hogy miként legyünk boldogok. Az összegyűlt gondolatokból cikket írtam, ami aztán hosszabb eszmefuttatássá nőtte ki magát. Akkoriban meglehetősen borongós lelkiállapotban voltam, de az is lehetséges, hogy éppen ilyen állapotban lehet a legjobban értekezni a boldogságról. Elég jó eszmei társaságba keveredtem, hiszen Bertrand Russell filozófus is rossz bőrben volt, amikor a saját boldogságtanulmányát írta. Egyébként is akkor születtek a legjobb írásai, amikor el akart menekülni az őt körülvevő világból.

Az utolsó tanulmány a halálról szól. Édesanyámnak már nem sok volt hátra az életből, amikor nekiálltam az írásnak. Volt egy pillanat, amikor úgy éreztem, elkészültem, s akkor édesanyám meghalt. Hosszú évek óta készülődtem a halálára, de amikor tényleg bekövetkezett, sokkal rosszabbul éltem meg, mint ahogy vártam. Halála után újraírtam az egészet. Ekkor értettem meg annak abszolút voltát, hogy az embernek egyetlen édesanyja van, s ez aláhúzta számomra az anya–gyermek kapcsolat erejét és mélységét. A tanulmány befejeztével döbbentem rá, hogy az írás sajátos módján dolgoztam fel a gyászt.

A halál egyben a vég, és logikusan ezzel kellett volna befejezni a könyvet, de ezt lehangolónak találtam. Ezért az utószóban foglalkozom a hitelesség, az önzetlenség, a bölcsesség kérdéseivel és az emberi fajra jellemző értelemkereséssel, mégpedig úgy, ahogyan azt William Shakespeare megszabta számunkra: „Mindenek fölött légy hű magadhoz!”{4} Ha az ember nem él hiteles életet, akkor tehet bármit, minden értelmetlennek fog tűnni, ez pedig szorongáshoz, unalomhoz és kétségbeeséshez vezet.

Fjodor Dosztojevszkij valóságos pszichológiai tanulmányt írt az emberi elme legmélyebb és legsötétebb zugában rejlő dolgokról: „Beteg vagyok… rosszindulatú vagyok, a legszörnyűbb ember vagyok a földkerekségen” – vonyít föl keservesen a novella névtelen főszereplője. A Feljegyzések az egérlyukból egy kínlódó ember heves vallomása, egy gyötrődő lélek kíméletlen önvizsgálata. Friedrich Nietzschét lenyűgözték Dosztojevszkij elmével foglalkozó vizsgálódásai: „Dosztojevszkij azon ritka pszichológusok egyike, akiktől tanultam valamit.” Egy másik filozófus, Jean-Paul Sartre is így gondolta, s Dosztojevszkij „egérlyukban élő emberét” az egzisztencializmus előfutárának és szószólójának tartotta. Sartre számára abban rejlett a könyv és a főhős jelentősége, hogy egyértelműen rámutatott az ember alapvetően irracionális természetére. A Feljegyzések az egérlyukból ragyogóan példázza Dosztojevszkij pszichológiai képességeit, ahogyan az egymásnak ellentmondó vonzások és taszítások között hánykolódó személyiséget ábrázolja. Zseniálisan mutatja be, hogy milyen nehéz is kiszámítani az emberek cselekedeteit. Az embereket összetett és irracionális érzelmek vezetik, ezek alapján döntenek, és egyszerre képesek a legnemesebb és a legaljasabb tettekre.

Dosztojevszkijhez hasonlóan én is szeretem a maga valójával, ostobaságaival és gyarlóságaival szembesíteni az embert. A hús-vér ember valóságos gondjai foglalkoztatnak. Nem akarok a szobatudós szerepébe esni, bár egyes témák tárgyalásánál a kutatások elvontabb területére kell majd kalandoznunk. E könyvemben be akarom mutatni az olvasónak, hogy nincs egyedül a kérdéseivel. Sokan szembesülnek hasonló problémákkal. Egészen pontosan: hasznos szeretnék lenni azon vezetők számára, akik tanácsot kérnek tőlem.

Tisztában vagyok azzal, hogy a tanári szerepemnek is megvannak a korlátai. Ahogy a kínai mondás szól: „A tanár kitárja az ajtót, de hogy átléped-e a küszöböt, az már rajtad áll.” A tanulás nehéz is lehet. Egy vezetőnek lehet utat mutatni, de amint arra korábban rámutattam, a döntő pillanatban saját magán kell segítenie. Mindenki képes önmagán segíteni, csak rá kell jönni a nyitjára. Azt azonban, amiről nem veszünk tudomást, nem is tudjuk megváltoztatni. Dr. Seuss szavaival: „A koponyádban van az agyad. A cipődben a lábad. Arra mész, amerre csak akarsz.” Rajtunk múlik, hogy a kezünkbe vesszük-e az ügyeket.

A tudatos tanulás során készen kell állnunk arra, hogy önbecsülésünket kihívások érhetik. Az őszinte önvizsgálathoz tudatában kell lennünk a bensőnket védő önvédelmi reflexeinknek. A dolgok rendszerint másként festenek, mint ahogy szeretnénk. A kisgyermekek nagyon könnyedén tanulnak, amikor még nem ébrednek saját fontosságuk tudatára. Felnőttként nehezebb dolgunk van. Samuel Taylor Coleridge így fogalmazott: „A jó tanács olyan, mint a hó. Minél puhábban szállingózik, annál tartósabban megtapad, és annál mélyebb nyomot hagy az elménkben.” Remélem, hogy mondandóm elég puhán szállingózik majd.

Szemben a szabályos tanulmányoknál bevett szokásokkal, nem zsúfoltam a szövegbe hivatkozásokat, viszonylag egyszerűen fogalmaztam, s ez talán meghökkenti a szakmabelieket. Attól tartok, hogy ha az itt felvetett témákról a hagyományos tudományos nyelvezettel értekeznék, akkor nem érném el a szándékom szerinti hatást olvasóimban, és nem tudnám hozzásegíteni őket e lényeges kérdések megértéséhez. Úgyhogy tudatosan a közvetlen stílus mellett döntöttem. Remélem, megbocsátja az olvasó, hogy félretettem a megszokott szigort.

A negyedik tanulmányban az életről és halálról szóló töprengéseimből származó gondolatokat foglalom össze, amelyek azonban vezetőktől hallott, valóságos történeteken alapulnak. Amikor az értelmet keresem a hallottakban, a történetek mellett dolgoznak bennem az évek során a pszichoanalízis, a társadalom-lélektan, a fejlődéspszichológia, a családpszichológia, a kognitív elméletek, a neuropszichiátria, az evolúciós lélektan és a pszichoterápia területén szerzett ismereteim. És bár – amint azt jeleztem – töprengéseim nem előzmény nélküliek, a könyvben fellelhető minden sajátos megfogalmazásomért teljes felelősséget vállalok. Írás közben jöttem rá, hogy a sajátos vonások között meg kell említenem a nyugati gondolkodásmódot. Mégiscsak a „fejlett” világ terméke vagyok, és ez a tény alapvetően befolyásolja világlátásomat. Ennek következtében némely gondolatom kisebb jelentőséggel bírhat olyasvalaki számára, aki más kulturális háttérrel rendelkezik.

Rátekintve ezekre a tanulmányokra, feltettem magamnak a kérdést: vajon mi vitt rá éppen most és éppen ezeknek a megírására. Lehet, hogy abba a korba léptem, amikor az ember tudatára ébred a dolgok végzetes múlékonyságának. Tisztában van azzal, hogy megszületett, és azzal is, hogy meg fog halni. Az a kérdés, hogy a két esemény között rendelkezésre álló időt hogyan tudja a legjobban kihasználni. Megvan az ideje annak, amikor a dolgok történnek velünk, és eljön az idő, amikor nekünk kell megtenni dolgokat. Hiszek abban, hogy akkor őrizzük meg fiatalságunkat, ha a sajnálkozás helyett inkább az álmainkkal foglalkozunk. Ezek az írások az én sajátos kísérleteim az előrenézésben és álmaim megvalósításában.

I. RÉSZ

A NEMI VÁGY

A halálos bűn árnyékában

Sokkal jobb vágyakozni, mint birtokolni. A vágy pillanata a legtüneményesebb pillanat. Nincs felajzóbb élmény a beteljesülés előtti pillanatnál, amikor minden porcikád érzi, valami történni fog.

Anouk Aimée

Akárhogy szelídítgetjük, a nemiség az emberi tudat egyik tartós démoni ereje, amely a tabuk és a veszélyes vágyak között ide-oda vet bennünket. A másik emberen elkövetett hirtelen, önkényes erőszakoskodástól az öntudattól való megszabadulásért, a halálért magáért való kéjes vágyakozásig minden megtalálható benne.

Susan Sontag

A szex ritkán szól csak a szexről.

Shirley MacLaine

Gőzöm sincs arról, hogy mi a szex; mindig házasságban éltem.

Gábor Zsazsa

Vanitas vanitatum!{5} Ki mondhatja magát boldognak e világon? Ki ismeri a vágyait? Ha még ismeri is, kinek teljesültek vágyai?

William Makepeace Thackeray

Egy ismert zen történetben két szerzetes kel át a folyón. Kis híján átérnek, amikor az indulási partról egy fiatal nő kiabál utánuk azzal, hogy fél átkelni a folyó sodrása miatt: „Átvinnének a túlsó partra?” Míg az egyik szerzetes tétovázik, a másik már vissza is fordul, nyakába kapja a nőt, és átviszi a másik partra. Az megköszöni a segítséget, és továbbsiet a maga útján.

A szerzetesek is folytatják útjukat, de az egyik nem bírja tovább, és kitör belőle: „Testvérem, a mesterünk azt tanította, hogy kerüljünk bármiféle érintkezést női személyekkel, és te mégis a nyakadban hordoztad azt a nőt!” A másik így felelt: „Igazad van, testvérem, csakhogy én a másik parton le is raktam őt, és te vagy az, aki még mindig hurcolja.”

A történet középpontjában a vágy áll. Mi a vágy? Miért vágyakozunk? Miért éppen arra vágyunk, ami vágyakozásunk tárgya? Milyen következményekkel jár a vágy? Hogyan birkózunk meg a vággyal? Egyszerűnek tűnő kérdések, de a válaszok korántsem magától értetődőek. A vágy olyan, mint a futóhomok, mindenütt ott van, és mégsem lehet megvásárolni.

A megfejtésért az amerikai Heritage szótárt felütve azt találjuk, hogy a vágy kívánás, sóvárgás valami után, vagy valami, ami sóvárgás tárgya, nemi megkívánás vagy szenvedély. További magyarázatként szerepel, hogy a vágy kielégülést vagy örömet okozó dolgok iránti heves szükségérzet, vagy olyan égető, általában ismétlődő vagy tartós kívánság, amelynek tárgya adott pillanatban elérhetetlen, de egy későbbi időpontban hozzáférhetővé válhat. Ezért a vágyban jó adag képzelgés is van. Eljátszunk a gondolattal, hogy elértük, amire vágytunk. Néha olyan erősen el tudunk képzelni dolgokat, hogy az a valóságot is elhomályosítja.

Végezzünk el egy kis próbát, hogy lássuk, mit is értünk pontosan vágy alatt! Mi a helyzet például az ön saját vágyaival (és itt a vágyat most nemi vágyként értjük)? Ha meg kellene fogalmaznia legvadabb nemi vágyait, melyek volnának azok? Világosan le tudja őket írni, vagy nehézséget okoz elképzelni, hogy mik is lennének?

Kényelmetlenül érinti a vágyak nevén nevezésének gondolata? Úgy gondolja, hogy a vágy maga megfoghatatlan? Olyasmire vágyik, amit el sem tud képzelni?

Ez a gyakorlat világossá teszi, hogy milyen nehéz, sőt feszélyező szavakba önteni vágyainkat. A feladat egy ellentmondásra is rávilágít: amint megszereztük azt, amire vágytunk, elapadhat az utána való sóvárgásunk, a vágy tárgya veszít vonzerejéből. A nem valóságos dolgoknak nagyobb a hatalmuk, mint a valóságosnak, mert semmi sem olyan tökéletes, mint amilyen a képzeletünk. Csak a megragadhatatlan eszmék, fogalmak, hiedelmek és képzelődések tartósak. Ez a magyarázata annak, hogy évszázadokon át annyi ember vallotta: jobb vágyakozni, mint birtokolni. Igaza lenne a fejezet elején idézett Anouk Aimée-nek, s a legfelajzóbb élményt a vágyunk beteljesülésének küszöbén éljük át? Erre gondolhatott a költő, James Russel Lang, amikor így fogalmaz: „Azok vagyunk, amire vágyunk. Egyetlen tovatűnő pillanat?”

A vágy egyik legcsalfább vonása, hogy amikor elértük, amire vágytunk, akkor csak tiszavirág-életű megelégedettségben van részünk. A vággyal való gondolati játszadozás – legyen az bármilyen tökéletlen is – vonzóbbnak tetszhet, mint a valóság. Lehet, hogy jobban járunk, ha képzeletünk világában maradunk? Itt legalább minden eszköz a kezünkben van ahhoz, hogy irányítsuk a dolgok menetét. Legnagyobb szerelmi kalandjaink talán éppen azok, amelyek soha meg nem történnek. Ezzel összevetve a valóság olyan lehet, mint a hideg zuhany, semmi köze ahhoz, amit elképzeltünk. A csalódás lehetőségének felismerése arra ösztönözhet, hogy megmaradjunk az elképzelt világban.

Bármennyi kudarcot is okoz a vele való küzdelem, a vágy olyan erő, amely lankadatlanul végigkíséri az életünket, és mozgásban tart bennünket. Hasonlatos az oxigénhez: nem mindig vagyunk létének tudatában, magától értetődőnek tekinthetjük, akkor is életünk része. Bármilyen úton-módon tapasztaljuk a vágyat, az élvezet magában a vágyakozásban, abban a bizonyos röpke pillanatban rejlik. Robert Louis Stephenson megfigyelése szerint: „Jobb reménnyel eltelve haladni valami felé, mint megérkezni.” George Bernard Shaw hasonló véleményen volt, szerinte: „Az életben két tragédia létezik. Az egyik, ha az ember szíve vágya nem teljesül, a másik, ha teljesül.”

Az emberi lét veleje a vágy. Élni annyi, mint képesnek lenni vágyakozni. Érzelmi, nem pedig értelmi erőről van szó, amelyet nehéz kordában tartani, hiszen önálló életet él. Nem a mi döntésünkön múlik, hogy a vágy mikor támad föl bennünk, és nem is kapcsolhatjuk ki-be tetszésünk szerint. A vágy kapcsol ki vagy be bennünket. A nemi vágy jól ismert szakértője, Casanova egy alkalommal megpróbálta elmagyarázni, miért is hajszolja a nőket: „A szerelmi szenvedélyben nem az ész vezet minket, amikor meg már elmúlt a szenvedély, kár okoskodni.”

Meglepő módon, egészen az utóbbi évtizedekig nem sokat tudtunk a vágyról. Az idegrendszer vizsgálata, a fejlődéslélektan, a kognitív pszichológia, a dinamikai pszichológia és az evolúciós pszichológia révén alapvetően új ismeretekre tettünk szert a vágyat meghatározó bizonyos biológiai és fejlődési folyamatok megértésében.

Ezen a ponton le kell szűkítenünk vizsgálódásainkat. A vágy kérdését sokféle szempontból elemezhetjük. A továbbiakban az emberi nem egyik legfontosabb vágyára, a nemi vágyra fogok összpontosítani, arra a nélkülözhetetlen szikrára, amely beindítja az ember nemi gépezetét. Amellett érvelek, hogy minden emberi tevékenységet, beleértve a vezetői döntéshozatalt is, ösztönzi e vágy. Nagyon is kiszámíthatatlan világunkban egyvalamire bizton számíthatunk: a nemi vágyra. Nemi motivációs szükségleti rendszerünk kapcsolja össze a nemlétet és a létet. A nemi vágy tartja mozgásban a világot. Bár az azonos neműek közötti nemi vágynak egyre kiterjedtebb az irodalma, e helyen a férfi–nő közötti nemi kérdésekkel foglalkozom. Az azonos neműek közötti vágy több magyarázatot kívánna, mint az az érintőleges kezelés, ami e könyv keretei között jutna rá.

Ádám és Éva öröksége

Az emberi faj nemi vággyal kapcsolatos beállítódásának megértéséhez pillantást kell vetnünk a kezdetekről szóló értelmezésekre. Kezdhetjük akár Ádám és Éva történetével, ahogyan azt a Biblia Ótestamentumának első részéből, Mózes teremtésről szóló első könyvéből ismerjük. Vajon a szexista hozzáállás iskolapéldájáról van szó, amely szerint ha a férfiból nőt teremtesz, akkor bajok tömegét idézed a fejedre? Miért űzetett ki Ádám és Éva a Paradicsomból? Mi volt valójában a bűnük? Tényleg azért kellett menniük, mert a kígyó kísértésének engedve ettek a tiltott gyümölcsből? Valóban csak egy alma az oka mindennek?

A jól ismert történetben szereplő „tények” meglehetősen homályosnak tűnnek, kell tehát még valaminek lennie, amit első látásra nem veszünk észre. Mit jelképez az alma? Nem kell agysebésznek lennünk ahhoz, hogy erre rájöjjünk. A büntetés súlyából arra következtethetünk, hogy a tiltott gyümölcs valamilyen alapvető emberi magatartást jelképez. A történet egyik észszerű magyarázata az lehet, hogy a nemi vágyról van szó. Ádám és Éva Paradicsomból való kiűzetését értelmezhetjük úgy, mint két ember egyszerű történetét, akik nagyon kívánják egymást, de szenvedélyük tárgyát nem kaphatják meg. Nem csoda, hogy megszegik a szabályt. De van itt még valami. A történet tanmese is egyben, amely arra figyelmeztet, hogy a nemi vágyért meg kell fizetni. Az Édenkertből való kiűzetés mellett ott van az elvesztett ártatlanság, nemiségünk lelepleződése is.

A Teremtés könyvének kemény erkölcsi leckéjével szemben a régi görögök és rómaiak vígan hódoltak a test örömeinek. A testet kifejezetten úgy kezelték, mint a szex élvezeteihez vezető és a vágy kielégítésére szolgáló eszközt. A görögök és a rómaiak távol álltak a zsidó-keresztény hagyomány nemiségfelfogásától, amelyet a bűnbeeséstől való félelem tudata jellemzett. Ezt fényesen bizonyítja a görög és római idők nyíltan érzéki képzőművészete és irodalma. Abban az időszakban a nyugati társadalom nagyon kevés korlátot emelt a nemi vágy elé. És ez a megengedő hozzáállás nem csak a nyugati kultúrát jellemezte. Ugyanilyen hozzáállást találunk számos más kultúrában, amint azt a Khadzsuráhóban álló hindu templom buja szoboralakzatai vagy a kínai és japán erotikus művészet és irodalom mutatja.

A nyugati társadalomban azonban nem tartott sokáig a nemi szabadság korszaka. Az ókor viszonylag szabad és könnyed időszaka után, a kereszténység uralkodó vallási és társadalmi erővé válásával borús napok köszöntöttek Európára. A kereszténység élvezetellenes üzenete a nemi vágyat a bűnök közé sorolta. Évszázadokig az volt az uralkodó nézet, hogy a nemi vágy az embert egyenesen a pokolba taszítja. Az egyházatyák azt vallották, hogy „mind bűnösök vagyunk a siralomvölgyben”. Az ember testi örömök iránti érdeklődésének helyét elfoglalta a halál utáni élettel való foglalkozás. Amint később látni fogjuk, a nemiség majd csak a tizenkilencedik század végén szerzi vissza nyíltan kifejeződő, bűntudattól kevésbé terhelt társadalmi szerepét.

A középkorban a nemi vágyat a bűn bizonyítékának tekintették. A testi vágyak kísértéseit ajánlatos volt messziről elkerülni. Ádám és Éva bűnbeesésének példája alapján a korai egyházatyák úgy tekintettek az emberre, mint aki gyenge, és könnyen a nemi csáberő prédájává válhat. Sőt, szerintük minden bűn halmozódó, és aki hozzászokik a bűnhöz, annak sorsa az örök kárhozat. A nő különösképpen a veszélyes kísértés jelképe lett. Az egyházatyák úgy tartották, hogy ha a fájdalom és az élvezet között kellene választani, akkor a nő az élvezet útját választaná, ami egyenesen a Pokolba vezet. Mindent mérlegre téve, úgy magyarázták meg a dolgot, hogy Éva csábította rosszra Ádámot. Az ő nemi vonzereje zavarta meg Ádám észszerű mérlegelését, s ez beláthatatlan következményekkel járt.

Klinikai szempontból az a tény, hogy az egyházatyák ilyen jelentőséget tulajdonítottak a női csáberőnek, a férfiban élő ősi félelmet jelképezi, amely általában a nővel szemben és különösen a női nemi szervvel szemben jelentkezik. A férfilélek legmélyén a hüvely azzal a férfit magához láncoló és el nem eresztő anyával szembeni ambivalens érzelmek jelképes megjelenítése, aki a mitológia hatalmas alakja, aki megvéd, de el is pusztíthat.

A nő nemcsak veszélyes teremtmény, de a férfiban zavaros képzeteket is okoz a nő különbözősége, a hüvely, amely gyakorta központi helyet foglal el a férfi álmodozásaiban (ez már gyerekkorban megkezdődik, amikor felfedezzük, hogy a lányok és a fiúk másképp vannak berendezve). Ez a magyarázata annak, hogy annyi történet bukkan fel a mitológiában és a népmesékben a pusztító, a férfit kasztráló nőről. Ha legalábbis férfiszemmel nézve a dolgot átgondoljuk ezeket a történeteket, akkor úgy tűnik, hogy a női szeméremrés látása, érintése vagy az abba való behatolás telve van rejtett félelmekkel. A férfi tudattalanjában a szex azonossá válhat a halállal, ahol minden egyes orgazmus egy-egy „kis meghalás”. Így a férfi képzeletében a titokzatos, láthatatlan méh nemcsak a termékenység, de a vér és a veszély jelképe is. A hüvely a csoda és a fenyegetés szerve is egyben, a test azon része, amely vonz és kitaszít, amint azt számos primitív törzsi környezetben megfigyelt női szertartás alátámasztja. Nem csoda hát, hogy a keresztény aszkéták számára a poklok torka és a hüvely hasonló jelképes jelentésre tett szert. A női nemi szerv mély szorongás forrásává vált, a nemi vágy balsejtelemmel telítődött.

A nemiség megnyilvánulásainak visszaszorítására az egyik kézenfekvő módszernek az érzéki mivoltunk lebecsülése kínálkozott. A szex sötét, veszélyes és mocskos dolog. A női nemi szerv nemcsak az élvezethez vezető kapu, hanem adott esetben a férfi vesztét is okozhatja. A hüvelybe való behatolás a felfoghatatlannal való kapcsolat létesítését jelenti, ami örömteli, de egyben rettenetes is. Ide vezethető vissza a vagina dentata, a fogakkal teli hüvely számos mítoszban és kultúrában minduntalan felbukkanó képe. Ez a mítosz jelképezi a férfi kasztrációtól való félelmét, amikor is a nemi egyesülés közben nemcsak a gyenge teljesítménytől vagy a nemzőképtelenségtől, hanem a pénisz elvesztésétől is tartani kell. A kasztrálás körüli szorongás, vagyis azon képzelt félelem mellett, hogy a hüvely végleg a magáévá teszi és megsemmisíti a péniszt, a férfinak a „visszatérés a méhbe” néven leírt tudattalan képzetekkel is meg kell birkóznia. A férfi gyakran retteg a nőtől való függőségtől, mintha a gyengédség és bensőségesség visszavetné az anya irányítására és gondoskodására szoruló, magáról gondoskodni nem képes gyermek helyzetébe. Az „egybeolvadástól való szorongás” okozza azt, hogy bizonyos férfiak szigorúan határt húznak a szerelem és a nemiség között, és a gyengéd bensőségességet csapdaként élik meg.

A korai egyházatyák nyilvánvalóan nem voltak sem pszichoanalitikusok, sem pszichiáterek. A részletekbe menő magyarázatokban a jelképes üzenetek megfejtésében sem voltak járatosak. Viszont jó érzékkel felismerték a férfi vagina dentatától való hosszan tartó rettegésének jelenségét. A pellengérre állított Évára mutatva azt magyarázták, hogy az ember akkor követte el a nagy hibát, amikor nemi vágyait hagyta kicsúszni akaratának ereje alól. Ádám és Éva története számukra azokat a végzetes következményeket jelenítette meg, amelyek akkor várnak az emberre, ha hagyja, hogy nemi szervei a testi vágyat kövessék ahelyett, hogy az értelem irányítása alatt maradnának. A szó szerint értelmezett tanmese meggyőzte őket, hogy a szexuális vágy nagy elővigyázatossággal kezelendő. Tisztában voltak ugyanakkor az ember esendőségével (a testet az elme és a lélek börtöneként fogták fel), így emberfeletti erőfeszítéseket tettek azért, hogy eltereljék az emberek figyelmét az érzékiségről. Kötelességüknek tartották, hogy a gondjaikra bízott nyájat emlékeztessék arra, hogy az igazi élet a túlvilágon, nem pedig a jelenben keresendő. A mennyország volt a nagy lehetőség. Az ember élvezetre való hajlama elfogadhatatlan volt. A hívekkel világosan meg kellett értetni, hogy a nemi vágy csak nyomorúságot okoz, amiképpen ez vezetett Ádám Paradicsomból kiűzetéséhez is.

Elmerenghetünk persze azon, vajon megfordult-e az egyházatyák fejében, hogy milyen lenne az a világ, amelyből hiányzik minden, amit bűnnek tartanak. Nem csak ijesztő üresség maradna? Milyen üzenetet fogalmaztak volna meg ilyen helyzetben? Ha mindenki szent életű lenne, akkor igen kevés teendője maradna az egyházi személyeknek. Ilyen világban intelmeiket annyira hinnék el, mint Kasszandrának a jóslatait. Ha nem volna bűn, az egyházaknak kevés munkája maradna!

{1} Szabó Lőrinc fordítása.

{2} Károli Gáspár fordítása.

{3} Helikon Kiadó, Budapest, 2005.

{4} Arany János fordítása.

{5} Hiúságok hiúsága!