Kyle J. King

Love University

Ahol a szerelem

tanulható

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Kyle J. King

Szöveg © Kyle J. King, 2023

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 9978-963-634-067-4

Ágenda Kiadó

Debrecen

2023

Az író előszava

Megjelenik az első könyvem. Azt hittem, hogy ez soha nem fog megtörténni…

Hatalmasast tévedtem!

Most nagyon izgulok, hogy egyáltalán megkedvelitek-e eme művemet. Kíváncsian várom, hogy a történetem hogyan lopja be magát a szívetekbe…

Egyes szám első személyben írtam, két szemszögből, hogy jobban be tudjam mutatni az érzelmeket, amiket a két főszereplő átél.

Nyers és erotikus jeleneteket tartalmaz a könyv, vagyis akik nem bírják a tömény szexet, azok lapozzák át. :)

Jó olvasást/szórakozást a nyitott elméknek!

Kyle J. King

Első rész

Peter

– Majd meglátod, nagyon jó lesz. Szerzel rengeteg barátot, és minden jól fog menni. Minden hónapban fizetem a kollégiumot, illetve a tandíjat is. De egy valamit jegyezz meg! Ne hagyd, hogy bárki is közénk álljon – mondta a pasim, Jason, akivel már 4 éve vagyok együtt.

Most kezdtem az egyetemet, és ez valahogyan teljesen más, mint az általános, vagy éppen a gimnázium. Itt már nehezebben talál barátokat az ember, de csak bólintottam.

– Rendben – majd adott egy apró csókot, úgy, hogy a folyosón lévő összes ember látta (igen, felvállaljuk a kapcsolatunkat, mert nem érdekel minket mások véleménye). – Azért néha majd írj!

– Úgy lesz – mosolyodtam el.

– Szeretlek! – és egyre messzebb került tőlem, majd a folyosó végén jobbra lekanyarodva el is tűnt.

Beballagtam a szobába úgy, hogy még mindenki nézett, és az ágyamba zuhantam. A mai napom hatkor indult, mert az egyetem kb. három órányi útra volt, de még előtte pár cuccot össze kellett még pakolnom.

És holnaptól kezdetét veszi a tanulás. Ismét. Médiatudomány szakon fogok tanulni, de még nem tudom, hogy mi akarok lenni. Talán híres rendező? Vagy újságíró? Netán riporter? Na mindegy is... Még van némi időm, ugyan nem sok, de van.

A szomszédos ágyra pillantottam, ahol egy basszusgitár pihent. A falon egy csomó rock banda poszter és egyéb miegymások. Bizonyára rocker lesz a szobatársam... aki az imént nyitott be.

– Csá, Luke vagyok! – nyújtott kezet, és megráztam.

– Peter.

– Te milyen szakra mész? – kérdezte, mikor elővett egy szál cigarettát és kiült a nyitott ablakba füstölni.

Lázadó egyéniségnek tűnik.

– Média, és te?

– Szintúgy. Habár én rohadtul nem akarok. Felsőfokon akarom tanulni a zenét, de a szüleim egyáltalán nem pártolják. Főleg nem azt, hogy rockot játszom. Nekik csak a komolyzene a jó.

– Értem. És eljátszol valamit?

– Most? – kérdezte felcsillant szemekkel.

– Ha nem gond – elnyomta a csikket, és kezébe vette a gitárt.

– Van olyan szám amit szeretsz?

– Van, a... Escape The Fate–től a Lightning Strike.

– Nagyon jó választás – bólintott, és valami hihetetlenül kezdte pengetni a húrokat, méghozzá olyan gyorsan, hogy azt sem tudtam hol vagyok – Nos?

– Nincs bandád? Mert ez eszméletlen volt.

– Nincs sajnos, de kösz. Te is rock rajongó vagy?

– Nem, sajnos nem. De ugyanakkor nem vetem meg. Bármit elhallgatok.

– Ezt örömmel hallom, mert én is, de ugyanakkor mégis ehhez húz a szívem – feküdt el az ágyon velem szemben.

– Akkor válaszd ezt. Tudod, te döntöd el, hogy mit akarsz az élettől.

– Igen, tudom, de jobb, hogyha nem ismered anyáékat. Na, de veled mi a helyzet? Hogyhogy itt vagy? Te meleg vagy?

– Nos, biszex inkább, mintsem meleg. Azért vagyok itt, mert én itt akarok lenni. Erre nem erőszakoltak rá a szüleim. Csak arra, hogy a barátomhoz költözzek miután megtudták.

– Sajnálom. Nagyon rossz lehet, ha kitagad a családod.

– Igen, valóban az. De már hozzászoktam. Jason volt az aki végigvezetett az úton, fogta a kezem, amit eddig senki nem tett.

– Ez valamilyen szinten jó.

– Igen – és ekkor berontott egy magas szőke hajú lány.

– Luke, jössz ma este zenélni a tóhoz?

– Először is: Te ki vagy?

– Én Ava vagyok. Majd csoporttársak leszünk. Szóval jössz vagy sem? – nem tűnt egy olyan személynek, aki szívesen fogadja a nemleges válaszokat.

Sőt, szerintem soha nem kapott egy elutasító választ.

– Egy kis zenélésre soha nem mondok nemet.

– És te? – nézett rám nagy mosollyal.

Nem tudom, hogy én hogyan kerültem most a képbe. Különben is ki kéne pakolnom, mert egy csomó cuccom van. De a válaszom még engem is meglepett:

– Hát... Miért is ne? – elment az eszem? Mondhatni vadidegenekkel megyek el egy bulira, már ha ez az lesz.

– Szuper, akkor hatra legyetek a tónál, mert este kilencig vagyunk csak szabadok – sarkon fordult és már ki is ment, jobbra és balra dobálva kerek, formás fenekét.

– Extra a csaj, nem? – fújt egyet közben forgatva szemeit.

– Hát...

Mit mondjak most erre? Szépnek szép, de számomra nem éppen a legvonzóbb. Inkább előnyben részesítem a fiúkat.

Eljött az este, és mi már a tónál voltunk, ahol viszonylag elég sokan összegyűltek. Meglepően kulturált volt a buli; páran csak egymás között beszéltek vagy a tóban fürdőztek. Míg mások pedig egy hatalmas tábortűz körül nevetgéltek. Csodálatos az égbolt a millió kis fénylő pontokkal és a Hold fénye is fényesebben sütött. Idilli pillanat, akár egy álom.

– Gyertek! Megjött Luke! – ordított Ava, amire mindenki, aki mással volt elfoglalva, a tűz köré rakott farönkökre ült.

Velem szembe egy jó kötésű, velem egykorú, helyes srác ült és folyamatosan engem vizsgált tekintetével. A tűz mozgó fénye hol megvilágította az arcát, hol pedig elsötétítette. Egy idő után zavaromban lehajtottam a fejem és a földet kémleltem. Hallottam egy kisebb suttogást, és egy kicsit felnézve láttam meg, ahogyan suttog valamit a mellette lévő lánynak, majd a másik oldalon Avanak. Vajon én lehetek a szóbanforgó?

– Mi legyen a zene? Mit akartok hallani? – kérdezte Luke, és várta a kívánságokat, amik fel is hangzottak, de egy hangosabb volt a többinél.

– Legyen valami szomorú, de ugyanakkor szép szám – mondta a helyes srác nagy mosollyal felém kacsintva, amitől lehet, hogy egy kicsit elpirultam.

Mindenki csak némán bólintott az ötletre, vagyis eldőlt, hogy mit fogunk hallgatni. Mikor Luke elkezdett játszani, a tűzre meredtem. Az ujjaimat szorítgattam folyamatosan, mintha csak ideges lettem volna. Nem az az ideges, hogy mindjárt megverek valakit, hanem mintha tartanék, félnék valamitől… az emlékektől. A tűz lángjai testeket öltöttek. A családomat láthattam.

Mindig egy-egy kis részletet láttam a gyerekkoromból. Láttam, ahányszor bántalmaznak, a sok fájdalmat. Éreztem a terhet, a feszültséget és szomorúságot is. Aztán megláttam azt, ahogy elküldtek otthonról. Pontosan ugyanúgy láttam, mint ahogyan azt megéltem. Anyám csak úgy fogta a ruháim és a sárba dobta. Ordibált, az egész utca hallotta, amint azt mondta, hogy:

– Takarodj innen buzi!

A saját anyám így beszélt velem.

– Hogy hívják a srácot?

– Peter – hallottam a választ a kérdésre mellőlem.

– Peter! Peter! – mikor felnéztem, a srác kérdően nézett rám. – Valami gond van? – aggodalmat véltem felfedezni a tekintetében.

– Vagy talán piromániás vagy? – kérdezte a tőle balra ülő lány, mire mindenki csak felnevetett.

– Fogd már be Aisha! – szólt rá a karótnyelt a humorista.

– Nekem most mennem kell. Te nyugodtan maradj csak! – súgtam oda Luke-nak, majd távoztam a körből.

Bementem az erdőbe, ahol korábban átvágtunk idefele jövet, és próbáltam valahogyan visszatalálni, de egyre sötétebb lett, és a könnyeimet is hiába töröltem le, mindig jött helyette másik, ami a látásomat mégjobban ellehetetlenítette. Egyszer csak valami hátrarántott. Nem valami… hanem valaki. A fiú volt az.

– Jól vagy?

– Igen, igen... Csak most vissza kell mennem – hajtottam le a fejem és kifejtettem karom a kezéből.

– Akkor én is megyek veled – jelentette ki határozottan.

– Nem, nem kell! Menj csak vissza a barátaidhoz – mondtam, de nem gondoltam komolyan.

– Dehogyis. A végén még eltévedsz. Az én lelkemen fog szárad, hogy eltűntél, mert hagytalak egyedül menni. Erre gyere! – lefordult balra, én pedig csak némán követtem egész úton.

Volt pár alkalom, amikor hátrafordulva szóra nyílt a szája, de inkább nem mondott semmit. Kevesebb mint félóra múlva a kollégium kapujában voltunk.

– Akkor itt is volnánk! – mosolyodott el.

De aranyos, és még helyesebb, amikor mosolyog.

– Köszi, hogy elkísértél. Hogy hálálhatnám meg?

– Nem tudom. Jelenleg még nem… De ha eljön az ideje, akkor szólok – kacsintott, majd elindult vissza a tóhoz.

– Egyébként, hogy hívnak? – most vagy kedves lesz és válaszol, vagy pedig titokzatoskodni fog.

– Jackson – és ismét kacsintott.

El tudtam volna olvadni ettől, de megpofoztam magam legbelül: Peter, nem szabad! Neked már van párod és szeretitek egymást! Ne légy ostoba!

Második rész

Peter

Másnap reggel az első tanítási nap örömére esős volt az idő. A suli – hál’ Istennek – csak két tömbre volt a kolitól. Szerencsére volt nálam esernyő, de amikor a tekintetem jobbra vándorolt, egy fekete autó állt meg mellettem. Lehúzódott az sötétített ablaka, és Jackson volt az egy másik lánnyal az anyós ülésen.

– Szia, elvihetünk a suliba? – kérdezte mosolyogva.

– Nos – visszakoztam, mire a lány befelé intett:

– Gyere már!

– Rendben – mondtam, és beszálltam.

– Genevieve vagyok, Jackson ikertesója – ha nem mondja, el sem hiszen.

Mindegyikük orcája apró, és az arcuk teljesen letisztult. Egy szeplő sem kaphat ott helyet, nemhogy egy pattanás.

– Szia, én meg Peter – mutatkoztam be.

– Tegnap hogyhogy eljöttél a tűztől? – kérdi aggódóan.

– Fogalmazzunk úgy – az ölemet fürkésztem –, hogy nem volt sok jóban részem.

– Sajnálom! Ne haragudj, hogy rákérdeztem! – mondta, és előre fordult.

Mikor egy pillanatra felnéztem, Jackson nézett rám a visszapillantó tükörből. Tekintete sajnálatot sugárzott, és még így is vonzó volt számomra.

– Meg is érkeztünk – jelentette ki Jackson, és kiszállt.

Genevieve csak úgy berohant azt kiabálva, hogy:

– A hajam! A hajam!

– Jellemző – mondta nevetve, mit sem törődve azzal, hogy már szinte teljesen elázott, holott még csak 2 perce sem állt a szabad ég alatt.

– Lányból van – nyitottam ki az esernyőt magunk felett.

Elsimítottam egy lehajolt vizes barna fürtjét, mert a szemébe lógott. Egymás tekintetében elvesztünk. Imádom azokat a gesztenyebarna szempárokat nézni, és mindjárt szerintem szerelembe is esek. De mint minden jónak, ennek is vége szakadt, hiszen Ava sikítva futott végig a járdán, majd fel a lépcsőkön.

– Úgy utálom az esőt!

– Akkor menjünk be – vakarta meg a tarkóját.

– Igen, nem késhetünk rögtön az első napon – mosolyodtam el.

A terem felét nagy, félhold alakú körök foglalták el, köztük lehajtható székek. Valahol a közepén foglaltam helyet, majd nem sokkal később az előttem lévő sorba ült Jackson és Genevieve. Mielőtt Jackson beült volna, rám kacsintott, mire akaratlanul is elmosolyodtam. Miért csinálom ezt? Nekem már van pasim. Az ajtó erősen csapódik be, amikor belép a tanár.

– Tisztázzunk pár szabályt! Nem szeretem, ha az óráimon nem figyelnek, vagy nem jegyzetelnek. Illetve nincs pofátlanság. Sem velem szemben, sem pedig mindenki mással. Kint talán lehet, de idebent egy rossz szót meg ne halljak, világos?

– Igen, Professzor úr! – feleltük egyszerre, és már bele is vágott az órába.

Egész óra alatt csak Jackson füzetét bámultam. Nem is az anyagot írta a tábláról. Sokkal inkább mintha egy verset írt volna. Nem nagyon tudtam elolvasni a sorokat, így csak feltételezni tudtam, hogy miről írhatott. Az érzelmi állapotát? Vagy az időjárás ihlette meg? Talán erről az óráról ír, hogy mennyire unalmas számára? Netán rólam? Bevallom, ez egy kicsit egoista feltételezés, de nem lepődnék meg.

Lehetséges, hogy emiatt képzeltem azt, hogy elkezdte felírni a füzete sarkába a nevem. Elég díszesen, majd alárajzolt egy kisebb szivecskét.

– Csak nem szerelmes vagy? – súgta neki Genevieve.

– Fogd már be! – hessegette.

– Hát jó. De biztos, hogy te is bejössz neki?

– Persze, főleg, hogy már van barátja – egy kis elkeseredettséget hallottam ki a halk válaszából.

– Mióta vagy te ilyen?

– Mégis milyen?

– Máskor addig nem nyugszol, míg nem kúsznak előtted, hogy veled legyenek, de most meg csak úgy... Puff?

– Milyen „puff”?

– Hát olyan „puff”, hogy annyiban hagyod. Próbáld meg legalább – bíztatta testvére.

– Jól van, na! Meg fogom próbálni…

– Nem, nincs jól, és ajánlom is, hogy legalább megpróbáld!

Kifelé menet Jacksont megállította a tanár pont előttem.

– Lenne szíves megmutatni a jegyzeteit, uram? – kérte a professzor.

– Nos, uram. Az van, hogy...

– Nyissa ki a füzetét! Most! – átnyújtotta neki, és amint meglátta, visszanyomta a kezébe. – Mi a mentsége?

– Elnézést Professzor, de szerintem ez volt az utolsó, hogy ezt csinálja, erről, ha kell, magam kezeskedem! – mentettem meg valamilyen belső dologtól vezérelve.

A prof szigorú tekintetével vizslatott meg minket, de végül engedett a dolognak.

– Rendben. De ha még egyszer szerelmes verseket látok a füzetében, akkor magára emlékezni fogok a vizsgán!

– Rendben! Köszönjük! Igaz Jackson?

– Igen – mondta abbahagyva a folyamatos bámulást. – Nem fordul elő többet!

– Na, menjenek! – nem is kellett több, már mentünk.

– Köszi a mentést! – húzott hátra és mélyen a szemembe nézett.

Ez is egy olyan idilli pillanat volt, hogy már vártam, hogy valaki véget vessen neki… az a valaki én voltam.

– Nagyon szívesen – a kezébe nyomtam a füzetem. – Pótold be az anyagot, és majd add vissza, ha végeztél!

– Ezt is köszi – kuncogott halkan, és a tekintetét le nem véve rólam elvette a füzetem.

– Na, gyere! Vár még ránk vagy hét előadás – mondtam kínomban nevetve.

Az utóbbi hét óra pedig úgy telt el, hogy mindig olyan helyre ült, ahol engem jól láthatott. Minden egyes pillanatban éreztem a tekintetét és már-már alig tudtam az órákra figyelni. Ez a Jackson elindított bennem valami olyasmit, amit eddig még soha senki sem. Még Jason sem annak idején.

Mikor kiértem a kapun, Jackson gyorsan elém futott.

– Tudod, csütörtök este lesz egy ilyen kis évnyitó buli nálunk, és szeretném ha eljönnél – szemeiben a remény lángja élt egy igenre.

– Nos...

– Persze, ha nem szeretnél eljönni, akkor nem muszáj – tipikus kis szöveg, amit azért mondanak, hogy már csak azért is rávegyék az illetőt arra, hogy beleegyezzen a dologba.

Hát én is ezt tettem.

– De, szívesen átmegyek. Mondjuk nem is vagyok bulizós alkat. Az alkoholt is megvetem.

– Akkor majd iszol valami mást – most ezzel a válasszal szerintem hatalmas boldogság övezte lelkét körbe, akárcsak az enyémet.

– Rendben – mondtam mosolyogva és egy apró mosolyt ejtett.

– Szuper! Hazavihetlek?

– Hogyha a haza azt jelenti, hogy a koliba, akkor igen.

– Az sem gond – kacsintott.

Olyan édes volt, amikor ezt csinálta, de most komolyan. Kacsintások világbajnoka.

Már alig vártam a csütörtököt. De valamiért mégis azt hiszem, hogy ez nem fog valami jóra vezetni. Az idő szokásosan telt, így el is jött az este. Jackson azt mondta, hogy küld értem egy fuvarost, mert a városon kívül laknak.

A járdán járkáltam egyhelyben, hogy nehogy megfagyjak. Most különlegesen hideg volt, pedig a nyárnak mindössze csak négy napja volt vége. Ekkor egy fekete Jeep állt meg előttem, és egy magas, kopasz és szmokingos férfi szállt ki.

– Szép estét! Ön Peter Jans? – kérdezte illedelmesen.

– Szép estét, uram! Igen, én volnék.

– Én pedig a sofőr – villantott egy fehér fogsort, miközben kinyitotta az ajtót.

– Nagyon kedves – szálltam be.

– Bekapcsolom a fűtést.

– Miért? Eddig Ön anélkül utazott?

– Igen, nem vagyok fázós típus.

– Jó magának.

– Egy pillanat alatt jobban érzi magát.

Útközben nagyon jó hangulatban beszélgettünk. El sem tudtam hinni, hogy egy vadidegennek ennyire megnyílok. Megtudtam, hogy ő is a Breakstone-on végzett, ahol mi is tanulunk. És ugyanazon a szakon, amelyikre járunk. Meglehetősen nagy arc ahhoz képest, hogy én azt hittem, hogy csak egy fapofa.

– Köszönöm ezt a csodás utat! – mondtam kiszállva.

– Nagyon szívesen, és jó szórakozást!

– Köszönöm!

Mikor elindultam a bejárati ajtó felé Jackson már egy nagy mosollyal várt. Visszafordultam, mert magamon éreztem valaki tekintetét. A sofőr volt az. Kedves mosolyt mutatott szigorú arcán, és elhajtott a kocsival.

– Örülök, hogy itt vagy! – üdvözölt Jackson.

– Ahogyan én is.

– Akkor menjünk is a hátsó kertbe, mert ott van a buli.

– Rendben. Mutasd az utat! – bementünk.

Harmadik rész

Peter

– Csá, Jackson! – pacsizott le vele egy barnabőrű srác.

– Csá, Michael! Mi az ábra?

– Olyan hárompontost dobtam a Tigrisek ellen, hogy az csak úgy zúgott. Látnod kellett volna!

– Anélkül is tudom, hogy király vagy – nevetett Jackson.

Esküszöm, hogy nagyon aranyos.

– Kösz tesó!

Még egy csomó másik ember is feltartott minket a házban, és már kezdett olyan érzésem lenni, mintha a házuk vagy öt kilométer hosszú lenne, mert soha nem jutottunk ki a kertbe.

– És itt is vagyunk.

A kertben volt egy nagyobb medence, amibe csak úgy ugráltak egymás után az emberek. A kert jobb végében a DJ nyomatta a pulton a zenét a hangfalokon át, és minden asztal degeszre volt tömve mivel mással, mint alkohollal.

– Gyere utánam. Van puncs is. Kifejezetten neked csináltattam.

– Nagyon figyelmes vagy – villantottam egy mosolyt.

Vettem is egy pohárral a pultnál, és valami isteni volt.

– Ez az eddigi legjobb puncs amit valaha ittam.

– Komolyan? – kérdezett vissza ragyogó szemekkel.

– Komolyan. Ez eddigiek, valahogyan...

– Jackson, nem jöttök sörpongozni? – ordított hozzánk egy magas vékony srác.

Szerintem már be volt csiccsentve, de láthatóan bírta még.

– Nem Mason. Mert a társam nem bírja az alkoholt – fordult felém.

– Mi van? Én miattam menj! Biztos valaki a sok barátod közül játszik veled.

– De én csak veled akarok játszani – harapott az ajkába, és egy pillanatra megállt bennem az ütő. Nyeltem egy nagyot. – Mármint sörpongozni.

– De szar egy társad van. Nem akar valaki kiállni ellenem és Joe ellen? – most komolyan azt mondta rám, hogy szar? Neki most annyi!

– Hé, te! – ordítottam fel, mire elhalkult a zene.

– Peter, mit akarsz tenni? – fordult felém Jackson.

– Sörpongozni!

– Ez az! – ordított fel a nép, és hatalmas éljenzésekben törtek fel. – Mutasd meg neki!

– Jól van, majd meglátjuk, hogy kibírja tovább talpon! – mondta Mason. és Joe pedig dühösen nézett rám.

– Kezdjetek! – adtuk át az elsőbbséget.

Joe pattintott, és pont az előttem lévőbe esett. A szemét...

– Figyelj, majd én megiszom helyetted, neked nem...

Késő, már fel is húztam egy kortyot sem hagyva Jacksonnak. Keserű volt, de nem érdekelt.

– Ez az Peter! – termett a hátam mögött Genevieve, és vállon veregetett. – Mutasd meg, hogy ki itt a főnök! Csak úgy jelzem, hogy elsős a gyerek! – ordított fel.

– Peter! Peter! – kántálták a nevem.

– Ez nem semmi volt – jegyezte meg Jackson.

– Köszönöm, de most én jövök – pattintok, és Mason poharába esik.

– Sima – és már felhörpintette.

Ő dobott, és Jackson itta a következőt. Majd Joe is. De Joe dobása nem talált célba, így én dobtam. Folyamatosan csak Masonra mentem, mert látható volt rajta, hogy már nem bírja sokáig. Beleesett a pohárba és lehúzta. Ez ment rengeteg körön át. Éppen Mason készült a dobásra, mikor már kezdett dülöngélni. Eldobta a labdát, de nem ment egyik pohárba sem.

– Jackson, Masont! – bólintott.

És épphogy a pohár szélén futott végig a labda, de csak belepottyant. Felvette a poharat, de már undorral nézett rá.

– Gyerünk haver! – próbált segíteni neki Joe, de Mason ráesve elájult és Joe–ra borult a sör.

Mindenki hangos éljenzésben tört ki.

– Nesze neked! – ordítottam, és valami durva érzésem támadt. Szédültem és hányingerem volt. – Jackson, hol egy mosdó?

– Utat! – tört utat, és amikor felértünk egy szobába, bevezetett egy fürdőbe és a fejemet fogva a WC-be hánytam.

– Menj ki! – utasítottam, de nem akart kimenni.

Akaratlanul is sírvafakadtam.

– Dehogyis! – jólesett, hogy nem akart tágítani mellőlem, de nem akartam, hogy így lásson.

Kinyitottam a szemem, és egy nagy fehér teret láttam.

– Peter jól vagy? – magasodott fölém Jackson.

– Hát, nem mondanám. Még fáj a fejem, meg egy kicsit hányingerem is van – jelentettem ki mire felkapott és kivitt.

– Mindjárt jövök, egy pillanat – és tényleg csak egy pillanat volt, vagy nem tudom, mert már a teret is elvesztettem. – Hoztam fel gyógyszert. Ülj fel és vedd be!

Bevettem a bogyókat és ránéztem.

– Köszönöm, de szerintem már biztosan későre jár, és holnap suli is lesz még.

– Nyugi, apám felhívta a kollégium egyik nevelőjét, hogy balul sült el valami. Ma nem tudsz visszamenni.

– Rendben. Akkor ezt is köszi.

– Viszont...

– Mi az?

– Attól tartok, hogy velem kell aludj. A vendégszobáink foglaltak lettek a hülye, részeg, szexre vágyó barátaim miatt – vakarta a tarkóját.

– Okés, semmi gond. Hisz mi amúgy sem... Mármint...

– Mindegy – nézett oldalra.

Hozott is egy másik takarót. Levetkőztem egy szál alsóba. Akárcsak Jackson.

– Te is így alszol? – nyeltem egyet.

– Naná – mosolyodott el – Ugye nem gond?

– Nem – takartam be magam kicsit zavarban.

Lekapcsolta a villanyt, bebújt az ágyba, és felém fordulva engem nézett. Nem tudtam megállni, hogy ne nézzek rá.

– Tudom jól, hogy van barátod. És azt is tudom, vagyis inkább érzem, hogy nem vagy olyan, hogy csak úgy ott hagysz valakit egy hosszú kapcsolat után.

– Jackson, tudom, hogy tetszem neked. Vannak füleim, és látni és elég jól látok.

– Nos, hát igen. Lehet, hogy te nem leszel belém szerelmes, de én attól még ugyanúgy szeretni foglak és várok is majd rád.

Ez az egy sor megmelengette a szívem, és olyan jólesett hallani. Hogy majd várni fog rám… Még Jason se mondott nekem soha ilyet. Van, amiben Jackson teljesen más volt, mint Jason. Talán, mert sokkal kedvesebb? Gondoskodóbb? Megértőbb?

Már nem tudtam, hogy mit mondjak. Inkább csak lecsuktam a szemem. Éreztem, ahogyan Jackson remegő ujjaival végigsimított a kézfejemen. Nem tettem semmit sem ellene. Lehet, hogy azért nem, mert olyan szinten nem tudtam a világom, hogy még a testemet sem érzem, vagy pedig egyszerűen… nem akartam, hogy levegye rólam a kezét.

Lassan nyitottam ki a szemem, és annak az arca fogadott, aki mellett tegnap éjjel nyugovóra tértem. Arcát aranyra festette a felkelő napfény arany sugara, amitől csak még szebb volt. Lentebb pillantottam, és fogtuk egymás kezét. Ujjaink összefonódtak, és hiába aludt még Jackson, éreztem, ahogyan erősen szorít a kezemen. Mintha belém kapaszkodott volna. Feltekintettem ismét az arcára. Nem tudtam betelni ezzel a kora reggeli látvánnyal. Ha tehettem volna, megállítottam volna az időt ebben a szent minutumban, és csak élveztem volna. Gyengéden és óvatosan nyitódtak ki a szemei. Pupillái kitágultak, mikor realizálta, hogy ki is vagyok valójában.

– Jó reggelt! – mondta rekedtes hangon.

– Ez bizony az… Mármint – köszörültem meg a torkom – Jó reggelt! – elmélyültünk egymás szemeiben.

– Tudod, tegnap a frászt hoztad rám. Menő volt az, amit odalent csináltál, hogy leittad a piakirályt a trónjáról, de azért én nagyon aggódtam érted.