I. Éjszakai látogató

Amikor a színházi előadás véget ért, Raoul d’Avenac hazament. Egy pillanatra megállt előszobája tükre előtt, és tetszelegve nézegette magát. Izmos alakján jól szabott ruha feszült, elegáns karcsúsága, széles válla már első pillantásra szembetűnt, hatalmas mellkasa kidomborodott az ing alatt. Az előszoba mérete és berendezése elárulta, hogy kényelemmel és pompával berendezett lakáshoz tartozik, amelynek tulajdonosa nemcsak jó ízlésű ember, hanem módja és lehetősége is megvan, hogy legköltségesebb vágyait is kielégíthesse. Raoul örült a gondolatnak, hogy mint minden este, most is el fog szívni egy cigarettát dolgozószobájában, és hosszasan időzhet az öblös bőr karosszék mélyén. Mindig élvezte az ilyen pihenést, amely szinte étvágyat ébresztett az alváshoz. Ilyenkor agya megszabadult mindenféle kényelmetlen gondolattól, és céltalan álmodozásba ringatózott; alámerült az elmúlt nap minden emléke és a másnap bizonytalan terve. Mielőtt kinyitotta az ajtót, habozva megállt. Egyszerre hirtelen tudatára ébredt, hogy nem ő gyújtotta meg a lámpát az előszobában, hanem amikor megérkezett, a háromágú csillár valamennyi körtéje már égett.

– Különös – gondolta magában. – Amióta elmentem itthonról, senki sem tehette be ide a lábát, hiszen az egész személyzetnek kimenőt adtam mára. Lehetséges volna, hogy elfelejtettem lekapcsolni a lámpát, mielőtt elmentem itthonról?

D’Avenacnak semmi sem kerülte el a figyelmét, de nem szokott időt vesztegetni ilyen apró, véletlen problémákra, amelyekről később rendszerint kiderül, hogy a legegyszerűbb és legtermészetesebb dolgok a világon.

– Mi magunk gyártjuk a megoldhatatlannak tűnő problémákat – szokta mondani. – Az élet távolról sem olyan bonyolult, mint az emberek hiszik. Sokszor ami a legrejtélyesebbnek tűnik, többnyire magától szokott megoldódni.

Közben higgadtan átsétált a szemben levő ajtóhoz, kinyitotta, és nem lepődött meg túlságosan, amikor a szobában egy fiatal nőt pillantott meg a kis kerek asztalra támaszkodva.

– Teringettét! – kiáltott fel. – Ez aztán a varázslat!

A bájos látomás, éppen úgy, mint az előszobában, itt is felkapcsolta az összes lámpát. Úgy látszik, szerette a teljes kivilágítást. Raoul, legnagyobb örömére, zavartalanul megcsodálhatta bájos arcát a szőke hajfürtök keretében, emellett magas, karcsú, tökéletesen arányos termetét. Ruhája szabása kissé divatjamúlt volt. Tekintetében türelmetlen várakozás tükröződött, izgalmában összehúzta magát. Raoul d’Avenac nem szokott elszalasztani semmiféle alkalmat; a nők különben is nagy kegyben álltak nála. Arra gondolt, talán a jó sors vezette a szép ismeretlent lakásába, ezért belement a kalandba, mint ahogy belement eddig is anélkül, hogy annak előidézője lett volna.

– Hölgyem, ugye nem ismerem önt? – kérdezte mosolyogva. – Azt hiszem, még soha életemben nem láttam.

A nő olyan mozdulatot tett kezével, mintha azt akarná mondani, hogy feltevése helyes. D’Avenac folytatta:

– De az ördögbe is, hogy tudott behatolni az otthonomba?

A nő felmutatott egy kulcsot, mire Raoul meglepetten felkiáltott:

– Csakugyan, kulcsa van a lakásomhoz! Mondhatom, kezd mulatságossá válni a dolog.

Egyre jobban meg volt róla győződve, hogy valahol tudtán kívül meghódította szép látogatóját, és most eljött hozzá, akárcsak egy könnyű zsákmány, telve ritka élmények mohó vágyával, és készen arra, hogy engedje legyőzni magát. Tehát egy lépést közeledett felé, ilyen esetekben megszokott fölényével. Szilárdan elhatározta, hogy nem fogja elszalasztani az alkalmat, ha már ilyen formában vetődött útjába. De minden várakozása ellenére a fiatal nő hátraugrott, és riadtan, védekező jelleggel maga elé tartotta karját.

– Ne közeledjen! Megtiltom, hogy megérintsen! Nincs joga hozzá.

Arcán határtalan rémület tükröződött, ami zavarba hozta a férfit. Csaknem ugyanabban a pillanatban sírni és nevetni kezdett egyszerre, olyan görcsös mozdulatokkal és olyan izgatottan, hogy Raoul nyugtatni kezdte:

– Könyörgök, nyugodjon meg! Higgye el, nem fogom bántani. Ugye nem azért jött, hogy betörjön a lakásomba? Sem azért, hogy leterítsen egy jól irányzott revolvergolyóval? Akkor hát miért bántanám? Feleljen hát. Mit keres nálam?

A nő igyekezett uralkodni magán.

– A segítségét szeretném kérni – suttogta.

– Csakhogy az én hivatásom nem az, hogy segítsek.

– De én mégis azt hiszem, hogy igen… Amihez hozzáfog, mindig sikerül.

– Azt hiszi? Mindenesetre örülök, hogy ilyen megkapó tulajdonságokat feltételez rólam. És az imént, amikor meg akartam ölelni, akkor is siker koronázta a törekvésem? Képzelje el, egy hölgy, aki olyan szép és vonzó, mint ön, éjjel egy órakor egy férfi lakásában… Vallja be, hogy minden önhittség nélkül csakis arra gondolhattam…

Ismét közelebb lépett a nőhöz, aki most már nem tiltakozott. Két tenyerébe fogta kis kezét, megszorította, majd becézve megsimogatta csuklóját és meztelen alsókarját. Hirtelen olyan érzés fogta el, hogy ha most megpróbálná magához ölelni, talán már egyáltalán nem védekezne, annyira kimerítette a felindulás. Mámorral telve újra próbát tett. Kezét óvatos gyöngédséggel a nő vállára helyezte. De amikor szembenézett vele, tekintetéből annyi rémületet olvasott ki, a szegény kis arcocskán annyi zavar, félelem és könyörgés tükröződött, hogy azonnal felegyenesedett, és így szólt:

– Bocsánatot kérek, asszonyom.

A nő halkan válaszolt:

– Nem vagyok asszony… csak leány… – Majd így folytatta: – Igen, igen, meg tudom érteni… ha egy nő ilyen késő éjszakai órán ilyen látogatásra szánja el magát… Egészen természetes, hogy félreértett.

– Ó, tökéletesen félreértettem – jelentette ki a férfi határozottan. – Éjfél után egészen más véleményem van a nőkről, mint éjfél előtt. Mindenféle vakmerő gondolatom támadt; ez volt az oka, hogy megfeledkeztem magamról. Még egyszer kérem, bocsásson meg. Tévedtem. Ezzel ugye el is intéztük ezt a kérdést? Remélem, már nem haragszik.

– Nem haragszom – felelt a leány.

A férfi felsóhajtott:

– Istenem, milyen gyönyörű maga! Milyen kár, hogy nem azért jött, amiért hittem! Tehát csak úgy jött el hozzám, mint ahogy Sherlock Holmest szokták felkeresni hivatalos ügyben Baker Street-i lakásában? Akkor arra kérem, kisasszony, adjon meg minden szükséges információt. Biztosíthatom, minden igyekezetemmel szolgálatára állok.

A fiatal leány leült a felkínált karosszékbe. De bármennyire is megnyugtatta Raoul mosolya és barátságosan tiszteletteljes viselkedése, arca továbbra is sápadt volt. Finoman ívelt, gyermekien üde ajka remegett az izgalomtól. Tekintetében azonban már bizalom tükröződött.

– Bocsásson meg – mondta most már egészen más hangon –, talán nem is vagyok egészen eszemnél… Tudom, hogy vannak kézzelfogható dolgok… Van, amit nem lehet felfogni, megérteni… és van, ami, érzem, hogy jönni fog, és félek tőle… Igen, félek tőle, anélkül hogy tudnám, miért… mert elvégre is semmi bizonyítékom sincs, hogy csakugyan be fog következni. Istenem, istenem… Milyen rettenetes ez… mennyire szenvedek!

Fáradt mozdulattal végigsimította homlokát, mintha el akarná űzni a kínzó gondolatokat. Raoul őszinte szívből megsajnálta zavart kétségbeesésében, és hogy megnyugtassa, nevetni kezdett.

– Maga rendkívül idegesnek látszik. Pedig ezt nem szabadna, ezzel nem lehet célt érni. Tehát csak folytassa bátran, kisasszony. Nincs mitől félnie, még tőlem sem, amióta segítségemet kérte. Vidékről jött, ugye?

– Igen. Ma reggel egyedül elindultam otthonról, és késő délután érkeztem. Azonnal taxiba ültem, és idehajtattam. A házfelügyelő, aki azt hitte, idehaza van, megmutatta a lakását. Becsöngettem. Senki sem jelentkezett.

– Igen, a személyzetnek kimenőt adtam, én pedig vendéglőben vacsoráztam.

– Tehát – folytatta a leány –, kénytelen voltam felhasználni ezt a kulcsot…

– Szabad tudnom, kitől kapta?

– Senkitől. Egyszerűen elvettem valakitől.

– És ki volt az a valaki?

– Azonnal megmagyarázom.

– Beszéljen, kérem! Alig várom már, hogy mindent tudjak. De legyünk még egy kis türelemmel. Meg vagyok róla győződve, kisasszony, hogy reggel óta nem evett egy falatot sem, biztosan farkaséhes lehet.

– Téved. Itt az asztalon találtam egy tábla csokoládét.

– Örülök. De a csokoládé egymagában még nem lehetett elég. Engedje meg, hogy hozzak valamit, azután folytatjuk a beszélgetést. De csakugyan milyen fiatal az arca, egészen gyermek még. Nem is értem, hogy is tarthattam az imént asszonynak!

Hangosan nevetett igyekezetében, hogy a leányt is nevetésre bírja. Kinyitott egy szekrénykét, és elővett egy üveg édes bort apró süteményekkel.

– Mi a neve, kisasszony? Előbb-utóbb úgyis meg kell tudnom…

– Azonnal… mindent el fogok mondani.

– Helyes. Amíg csak ezzel lehetek szolgálatára, nem is szükséges, hogy tudjam a nevét. Parancsol talán gyümölcsöt vagy mézet? Igen, az ilyen édes ajkak bizonyosan szeretik a mézet, és véletlenül a legpompásabb méz van a kamrámban. Azonnal szaladok…

Éppen távozni akart a szobából, amikor a telefon csengetése visszatartotta.

– Milyen furcsa! Telefon, ebben az órában… Megengedi, kisasszony?

Sarkon fordult, és könnyedén elváltoztatva hangját, beleszólt a vonalba:

– Halló! Halló!

Távoli hang válaszolt:

– Te vagy az?

– Igen, én vagyok! – biztosította Raoul.

– Végre! – felelt a hang. – Kész örökkévalóság óta kereslek.

– Végtelenül sajnálom, kedves barátom, de színházban voltam.

– És most már otthon vagy?

– Ha nem tévedek.

– Mondhatom, nagyon örülök.

– Hát még én – jelentette ki Raoul. – De nem volnál szíves egy kis felvilágosítást adni, édes öregem? Egy egészen kicsi felvilágosítást… Ki vagy te tulajdonképpen?

– Hogyan, hát nem ismersz meg?

– Őszintén szólva, édes öregem, mindeddig…

– Itt Béchoux beszél… Théodore Béchoux…

Raoul d’Avenac meglepett arckifejezéssel így felelt:

– Nem ismerem önt.

A hang tiltakozott:

– Hogy mondhatsz ilyet? Béchoux, a detektív… Béchoux felügyelő a bűnügyi nyomozóosztályról…

– Ó! Igen, névről csakugyan ismerlek, de személyesen még sohasem volt szerencsém…

– Úgy látszik, barátom, meg akarsz tréfálni. Éppen elégszer dolgoztunk már együtt. Emlékszel A bakkarátpartira? Hát Az aranyfogú emberre? És A tizenkét afrikaira? Valamennyi csupa eredmény és siker. És együtt arattuk le…

– Tévedsz, öregem. Tulajdonképpen mit gondolsz, kivel beszélsz?

– Kivel? Hát veled!

– Ez igaz. De ki vagyok én?

– Raoul d’Avenac vicomte.

– Csakugyan ez a nevem. De biztosíthatlak, hogy Raoul d’Avenac nem ismer téged.

– Lehetséges, de Raoul d’Avenac jól ismert engem, amikor még más nevet viselt.

– Mi az ördög? Fejezd ki magad pontosabban.

– Többek között Jim Barnett is te voltál a Barnett és társa ügynökségből. És Jean d’Enneris; a híres d’Enneris, aki kinyomozta a Titokzatos lakást. És akarod, hogy megmondjam az igazi neved is?

– Csak tessék, bátran. Nem fogok elpirulni. Sőt ellenkezőleg.

– Arsène Lupin!

– Végre! Akkor helyben vagyunk, minden rendben van. Az emberek ezen a néven ismernek a legelőnyösebb oldalamról. És most, öreg barátom, ki vele, mit akarsz.

– A segítségedet, mégpedig azonnal.

– A segítségemet? Te is?

– Hogy érted ezt?

– Sehogy. Rendelkezésedre állok. Honnan beszélsz?

– Le Havre-ból.

– Mit keresel ott? Valami üzleti ügyben utaztál oda?

– Nem. Azért jöttem ide, hogy neked telefonálhassak.

– Ez igazán kedves. Elutaztál Párizsból csak azért, hogy nekem Le Havre-ból telefonálhass?

Alighogy Raoul kimondta a város nevét, a fiatal leány megremegett, és ezt suttogta:

– Le Havre… Magának Le Havre-ból telefonálnak? Különös! És ki telefonál? Engedje, hogy én is hallhassam!

Raoul, némiképp akarata ellenére, felemelte a másik kagylót, így már ő is tisztán értette Béchoux-t, amint válaszol:

– Nem egészen így történt. Itt jártam a környéken. Miután ott nem volt éjszakai telefonszolgálat, autót béreltem, és eljöttem Le Havre-ba. Amint befejeztük a beszélgetést, hazamegyek.

– Hová? – kérdezte d’Avenac.

– Hallottál már Radicatelről?

– Csak nem arról a homokzátonyról beszélsz a Szajna közepén, valahol a torkolat közelében?

– Igen, Lillebonne és Tancarville között, harminc kilométernyire Le Havre-tól.

– Gondolhattad volna, hogy ismerem! Azt az áldott, termékeny vidéket! Hiszen annyi szép emlék köt oda! Szóval egy homokpadon vettél ki szállást?

– Mit beszélsz?

– Csak arra voltam kíváncsi, hogy ezen a homokzátonyon ütötted-e fel a sátradat.

– Ugyan! A zátonnyal szemben van egy bájos kis falu, amelyet szintén Radicatelnek neveznek. Pihenni szeretnék, ezért néhány hónapra kibéreltem egy csinos kis házikót…

– Egy szerető szívvel együtt?

– Nem, hanem egy vendégszobával, amelyet fenntartottam számodra.

– És minek köszönhetem ezt a gyöngéd figyelmet?

– Egy rendkívül érdekes, bonyolult ügynek, amelyet szeretnék veled együtt kibogozni, és…

– Mert egyedül nem tudsz zöld ágra vergődni, igaz-e, édes öregem?

Raoul közben figyelte a fiatal leányt, és látható izgatottsága aggasztotta. Megpróbálta elvenni tőle a kagylót, de görcsösen tartotta.

Béchoux már felelt is:

– Sürgős az ügy. Ma eltűnt egy fiatal leány.

– Hiszen akkor még egészen friss ügyről van szó. Egyelőre semmi ok a nyugtalanságra.

– Igen, de van néhány aggasztó mellékkörülmény, és…

– És? – vágott közbe Raoul türelmetlenül.

– És ezenkívül ma délután két órakor gyilkosság történt. Az eltűnt fiatal leány sógorát, amikor éppen őt kereste a folyóparton, revolverrel agyonlőtték. Tehát miután holnap reggel nyolc órakor indul a gyorsvonat…

Abban a pillanatban, amikor Béchoux kiejtette a gyilkosság szót, a leány felegyenesedett. A kagyló kiesett a kezéből. Szólni akart, de nem tudott. Mély sóhajtás tört fel kebléből, és tetőtől talpig megremegve lehanyatlott a mellette álló pamlag karfájára. Raoul d’Avenac dühösen belekiáltott a telefonba Béchoux-nak:

– Szamár vagy, édes fiam! Mondhatom, kíméletesen tudod értesíteni az embert. Még mindig nem értesz semmit, ostoba?

Heves mozdulattal lecsapta a telefont, a fiatal leányt végigfektette a pamlagon, és repülősóval teli üvegcsét tartott az orra alá.

– Már jobban érzi magát, kisasszony?

Béchoux szavai nem izgathatták volna fel, ha nem ő az a fiatal leány, akinek az eltűnéséről beszélt. Ezek szerint bizonyosan ismeri, és tudja, hogy a derék fiú nem valami nagy lángész.

– Kérem szépen, térjen magához, és próbáljuk meg tisztázni a helyzetet.

Raoul azonban belátta, hogy jelenleg a legnagyobb találékonysággal sem tisztázhatja a helyzetet. A gyilkosság váratlan és ügyetlen bejelentése még csak fokozta a fiatal leány felindulását, amely láthatóan már előzőleg is hatalmába kerítette. Az okait Raoul természetesen nem ismerte. Türelemmel kell tehát várakoznia mindaddig, amíg a cselekvés órája el nem érkezik. Néhány másodpercig gondolkodott, majd elhatározta magát. Sietve átfésülte haját a tükör előtt, úgy, hogy szinte egészen más arckifejezést öltött. Átment a szomszéd szobába, átöltözött, és egy kis állványra ráhelyezett egy mindig készre összecsomagolt kézitáskát. Azután elrohant a garázsba. Beült az autójába, és maga vezette vissza a kapuig. Felsietett a lakásba. A fiatal leány ugyan már magához tért, de még mindig szinte élettelenül feküdt a helyén; képtelen volt megmozdulni. Minden tiltakozás és ellenkezés nélkül tűrte, hogy Raoul a kocsijáig vigye és óvatos gyöngédséggel beemelje az ülésre.

– Béchoux közlései után biztosra veszem, hogy maga is Radicatelben lakik. Ugye eltaláltam?

– Igen, Radicatelben.

– Azonnal odamegyünk.

A leány borzongott, Raoul pedig úgy érezte, tetőtől talpig reszket. Megnyugtató szavakat suttogott a fülébe, ami elbágyasztotta a lányt; most már csak halkan sírdogált magában, anélkül hogy egyetlen hanggal is tiltakozott volna. Három óra bőven elég volt Raoulnak a körülbelül kétszáz kilométernyi útra, amely a fővárost elválasztotta a kis normandiai falutól, Radicateltől. Egyetlen szót sem váltott útitársnőjével. Végül a fiatal leány elaludt. Feje a férfi vállára hanyatlott, aki gyöngéden gondoskodott kényelméről. A leány homloka égett. Ajka remegett, álmában Raoul számára érthetetlen szavakat motyogott. Hajnalodni kezdett, amikor üde, friss lombok között Raoul bájos templomot pillantott meg. Szűk völgy mélyén épült, amely a caux-i sziklák között vezetett. Keskeny, kanyargó folyócska csörgedezett mellette, amely távolabb a Szajnába torkollt. A Szajna mögött kopár mezők terültek el, és a széles folyó felett, amely valósággal körülölelte Quillebeuföt, hosszú és egyre vörösebben izzó felhőfoszlányok jelezték a hajnal közeledtét. A falu még aludt, teljes volt a csend. Nem találkoztak egyetlen lélekkel sem.

– Nincs messze innen a házuk? – kérdezte Raoul.

– Egészen közel van… itt… szemben.

Hangulatos négyes tölgyfasor vezetett a folyóparton egy falusi kúriáig, amely kivillant a kerítés mögül. A folyó ezen a helyen éles kanyart vett, átment a töltés alatt, majd medencévé szélesedett, amelyet vaskerítés vett körül. Utána ismét megfordult, és behatolt egy elzárt földterületre, amely magas, támasztékokkal megerősített kőfallal volt körülvéve. A fiatal leány ismét reszketni kezdett. Raoul kitalálta, hogy szívesebben menekülne el innen ismét, semhogy kénytelen legyen visszatérni arra a helyre, ahol annyit szenvedett. De a leány mégis minden erejét összeszedve uralkodott magán.

– Fölösleges, hogy lássanak hazajönni. Itt a közelben van egy hátsó ajtó, amelyhez kulcsom is van, anélkül hogy bárki is tudna róla.

– Meg tud állni a lábán? – kérdezte Raoul.

– Igen… azonnal…

– Egészen enyhe az idő. Ugye maga sem fázik?

– Nem.

A töltés szélén kis gyalogösvény kötötte össze a medence két partját. Közvetlenül utána a folyó behatolt a falon át, és keresztülfolydogált a gyümölcsöskerten. Raoul karon fogta a fiatal leányt, úgy támogatta. Láthatóan ki volt merülve.

A kapu előtt megálltak, és Raoul így szólt:

– Véleményem szerint felesleges lett volna, hogy most kérdésekkel zaklassam. Béchoux majd mindenről felvilágosít, és különben is rövidesen viszontlátjuk egymást. Még csak egy valamit szeretnék kérdezni. Béchoux-tól kapta a lakásom kulcsát?

– Igen is meg nem is. Gyakran beszélt nekem magáról, és tudtam, hogy a lakáskulcsát mindig ott tartja a szobájában az állóóra alatt. Néhány nappal ezelőtt tudta nélkül elvettem onnan.

– Ugye most ideadja? Majd visszateszem a helyére, és Béchoux semmit sem fog észrevenni. Fölösleges, hogy akár ő, akár más tudjon a dologról, sem arról, hogy Párizsban volt, és én hoztam vissza. Még azt sem szabad tudni senkinek, hogy ismerjük egymást.

– Senkinek sem fogom elárulni.

– Még valamit. Az események előre nem látható fordulatot vehetnek, és talán olyan körülmények állhatnak elő, hogy nem tudunk személyesen tárgyalni egymással. Bízza rá magát teljesen a tanácsaimra, és semmit se tegyen a hátam mögött. Beleegyezik?

– Igen.

– Akkor legyen szíves ezt aláírni. Raoul a tárcájából fehér papírlapot vett elő, és ráírta töltőtollal: „Minden korlátozás nélkül felhatalmazom Raoul d’Avenac urat, hogy járjon utána az igazságnak, és saját belátása szerint képviselje érdekeimet.”

A fiatal leány habozás nélkül aláírta.

– Helyes – biccentett Raoul. – Legyen nyugodt, hogy teljes biztonságban van.

Megnézte az aláírást.

– Catherine… Tehát a keresztneve Catherine… örülök. Imádom ezt a nevet. A viszontlátásra! Most menjen, és pihenje ki magát.

A leány belépett a kapun. Raoul a fal másik oldalán figyelte léptei elhaló neszét. Azután teljes volt a csend. A reggel egyre napfényesebb lett. Catherine távolról megmutatta neki a házikót, amelyet Béchoux kibérelt. Megfordult, ismét végigment a fasoron, bement a faluba, és egy kocsiszínben elhelyezte az autóját. Betért a mellette lévő kis udvarba, amely tele volt gyümölcsfákkal, a kerítés körül pedig szúrós bogyókkal teli bokrokkal. A közepén régi ház magasodott. Körülötte kikövezték a földet, mellette egy pad állt, amely egészen kifényesedett a használattól. A magas szalmatető alatt egy ablak nyitva volt. Raoul felkapaszkodott a falon, és anélkül hogy az ágyban alvó embert felébresztette volna, a kulcsot az óra alá csúsztatta. Körülnézett a szobában, és sietve átkutatta a szekrényt. Miután meggyőződött róla, hogy semmiféle csapdát nem állítottak neki – amire különben sem gondolt komolyan –, ismét kimászott az ablakon. A házikó ajtaja nem volt kulcsra zárva. Az egész földszintet egyetlen nagy, alkóvos helyiség foglalta el, amely egyszerre lakószobaként és konyhaként funkcionált. Miután kicsomagolta poggyászát, ruháit pedig gondosan kiteregette egy szék támlájára, rátűzött egy cédulát, amelyre sebtében a következő néhány szót írta: „Senki se költsön fel!” Végül felvette csinos pizsamáját. A nagy ingaóra éppen ötöt ütött.

– Három perc múlva alszom – gondolta magában. – És addig is, anélkül hogy valamiféle eredményre jutnék, azon fogom törni a fejem, milyen új, vonzó és érdekes kaland elé visz a sorsom. Ebben a pillanatban a sorsot egy szőke, fürtös leányfej, ijedt, kék szempár és egy gyerekesen ívelt száj jelentették számára.

II. Théodore Béchoux felvilágosításai

Raoul d’Avenac felugrott az ágyból, és torkon ragadta Béchoux-t, miközben haragosan így szólt:

– Intézkedtem, hogy senki se zavarjon, erre most nyugodt lélekkel felkeltesz?

Béchoux tiltakozott:

– Nem, nem! Néztelek, amint aludtál, és nem ismertelek meg. Sokkal barnább az arcod… szinte egészen bronzszínű vagy. Úgy nézel ki, mint valami délvidéki.

– Az utóbbi időben, amióta egy périgord-i ősnemesi család tagjának vallom magam, csakugyan illendőnek tartom ezt a téglaszínt.

Szívélyesen kezet szorítottak, mindketten örültek, hogy viszontláthatják egymást. Mennyi érdekes közös élményük volt! Milyen sok veszélyes kalandban vettek részt együtt!

– Emlékszel még – kérdezte Raoul d’Avenac –, emlékszel még arra az időre, amikor Jim Barnett volt a nevem, és nagyszabású tudakozóirodát vezettem? Emlékszel még arra a napra, amikor elcsentem tőled egy egész csomag bemutatóra szóló értékpapírt? És emlékszel még, amikor nászútra mentem a feleségeddel? Hogy érzi magát őnagysága? Még mindig nem békültetek ki?

– Nem.

– Hej, azok a régi szép idők!

– Igen, a régi szép idők! – helyeselt Béchoux egészen ellágyultan. – Hát A titokzatos lakás ügyére emlékszel még?

– Hogy emlékszem-e? Amikor a világhírű gyémántok eltűntek az orrod elől?

– Alig két év telt el azóta – felelt Béchoux, szinte könnyektől elcsukló hangon.

– De hogyan tudtál megtalálni? Honnan tudtad meg, hogy most Raoul d’Avenac vagyok?

– Teljesen véletlenül – jelentette ki Béchoux. – Az egyik hajdani embered elkerült a prefektúrára, és alaposan kikérdeztem.

D’Avenac átölelte a detektívet.

– Testvérem vagy, Théodore Béchoux! Megengedem, hogy Raoulnak szólíts. Igen, testvéremnek tekintelek. Mindjárt be is bizonyítom. Látod, egy pillanatig sem habozom, és visszaadom a háromezer márkát, amit a pénztárcád titkos zsebében találtam.

Ezúttal Béchoux ragadta torkon barátját. Egészen magánkívül volt haragjában.

– Tolvaj! Zsivány! Ma éjszaka betörtél a szobámba! Kiürítetted a pénztárcámat! Úgy látszik, javíthatatlan vagy!

Raoul teli tüdővel kacagott.

– Mit akarsz, öreg cimbora? Földszinti szobában nem lehet nyitott ablak mellett aludni. Csak meg akartam mutatni neked a veszélyt. Ezt a párnád alól szedtem ki, mint bizonyára sejted. Valld be, hogy igazán mulatságos!

Béchoux kénytelen volt bevallani, annyira magával ragadta Raoul vidámsága. Most már ő is kacagni kezdett, előbb dühből, majd egészen természetes hangon, bármiféle hátsó gondolat nélkül.

– Arsène Lupin! Ó, te csirkefogó! Még mindig a régi vagy! A világ minden kincséért sem tudsz komolyan viselkedni. Szégyellhetnéd magad, a te korodban!

– Tudod, mit? Jelents fel!

– Lehetetlen – jelentette ki felsóhajtva Béchoux. – Megint csak kisiklanál a kezem közül. Veled szemben mindenki védtelen. Ezenkívül túlságosan nagy gazság volna részemről. Hiszen már oly sok szolgálatot tettél nekem.

– És fogok is még tenni. Láthatod, most is elég volt egy egyszeri hívás, máris iderohantam, hajlandó vagyok kipihenni magam az ágyadban és elfogyasztani szerény reggelidet.

Végszóra éppen megjelent a szomszédasszony, aki Béchoux ellátásáról gondoskodott, és egy tálcán kávét, kenyeret, vajat hozott. Raoul kényelmesen letelepedett az asztal mellé, jóízűen elfogyasztotta a kenyérszeletkéket és felhajtotta a kávét. Azután felállt, megborotválkozott, megmosdott az előkészített tál hideg vízben, és teljesen felfrissülve, vidáman belebokszolt Béchoux gyomrába.

– Most térjünk végre a tárgyra, Théodore. Beszélj röviden és részletesen, ékesszólóan és szárazon, rendszeresen és mindenről összevissza. Ne feledkezz meg egyetlen részletről sem, de egyetlen fölösleges szót se mondj. Előbb azonban engedd, hogy alaposan megnézzelek. – Megveregette Béchoux vállát, majd folytatta: – Egészen a régi vagy… Semmit sem változtál… Karod még mindig túlságosan hosszú… Arcod nyájas, de a másik percben barátságtalan… Tekinteted csupa gőg és önelégültség… Olyan elegáns vagy, mint egy pincér… Komolyan mondom, fellépésed kitűnő. Most már fecseghetsz. Nem foglak többé félbeszakítani…

Béchoux eltűnődött, majd így szólt:

– A legközelebbi szomszédom…

– Még csak egyet – vágott közbe Raoul. Milyen jogcímen avatkozol ebbe a dologba? Hivatalos minőségben mint detektívfelügyelő?

– Nem. Hanem mint a család barátja. Két hónapja, április óta ismerem őket, amióta Radicatelben vagyok. Pihenésre volt szükségem, mert a kétoldali tüdőgyulladás után…

– Nem érdekel. Folytasd. Most már semmit sem fogok kérdezni.

– Hát, kérlek, a szomszéd birtok, Barre-y-va…{1}

– Milyen furcsa név! – kiáltott fel d’Avenac. – Éppen így hívják a kis kápolnát, amely Caudebec mellett épült a Szajna-parton. Éppen odáig szokott emelkedni az ár, azaz a dagály, amely naponta kétszer megduzzasztja a Szajna vizét, különösen a napéjegyenlőség tájékán. Bár jó magasan fekszik, odáig szokott jönni, azaz emelkedni a víz. Igazam van?

– Igen. De itt nem éppen a Szajna emelkedéséről van szó, amely a falu közvetlen közelében folyik, hanem egyik mellékfolyójáról, az Aurelle-ről, amelyet már bizonyosan láttál. Itt a közelben ömlik a Szajnába. Dagály idején az ár megfordul, a víz pedig elönti a partokat többé-kevésbé hevesen.

– Te jó isten, milyen hosszadalmas vagy! – ásított Raoul.

– Tegnap dél felé értem jöttek a kastélyból…

– Miféle kastélyból?

– Hát Barre-y-vából.

– Úgy! Szóval ott kastély is van?

– Igen, egy kis kastély. Két nővér lakik benne.

– Milyen rendbeliek?

– Hogy mi?

– Nem érted? Nővérekről beszéltél. Most szeretném tudni, milyen nővérekről beszélsz? Karmelitákról? Vizitandinokról? Fejezd ki magad értelmesebben.

– Lehetetlen alak vagy! Neked semmi sem elég értelmes.

– Tudod, mit, akkor majd én mondom el az egész történetet. Ha nem tévedek, folyton félbe fogsz szakítani. És én sohasem szoktam tévedni. Ez a legjellemzőbb tulajdonságom. Idefigyelj: Barre-y-va birtokot, amely valamikor a Basmes család hűbérisége alá tartozott, a tizenkilencedik század közepén megvásárolta egy havre-i teherhajó-tulajdonos. A fiát, Michel Montessieux-t jó nevelésben részesítette. Ez a fiú fiatalon házasodott, rövidesen elveszítette feleségét, később egyetlen leányát is, így egyedül maradt két lányunokájával, Bertrande-dal és Catherine-nal. Ez az a két nővér, akikről az imént beszélni kezdtél. Az öreg úr Párizsba költözött, de azért évente kétszer egy-egy hónapra ideutazott, egyszer pünkösd táján, egyszer pedig ősszel, vadászatra. Két unokája közül az idősebb, Bertrande, nagyon fiatalon férjhez ment Guercin úrhoz, egy párizsi gyároshoz, aki élénk üzleti összeköttetésben állt Amerikával. Így igaz?

– Az utolsó szóig.

– A kis Catherine Michel Montessieux mellett maradt Arnolddal, egy fiatal inassal, pontosabban Arnold úrral; így nevezték az egész házban. Nagy tisztelettel viseltetett gazdája iránt. A kis Catherine jóformán magától nevelkedett, szerencsére elég jó irányban. Teljes szabadsága volt mindenben. Ábrándozásra hajló, élénk képzeletű fiatal leánnyá fejlődött. Szenvedélyesen szeretett olvasni és tanulni. Csodásan érezte magát Barre-y-vában, amikor megfürödhetett az Aurelle hideg vizében, vagy amikor valamelyik öreg almafa alatt hasra feküdhetett a fűben, és a magasban himbálhatta lábát. Nagyapja nagyon szerette, de különös, hallgatag ember volt, aki legszívesebben az okkult tudományokkal és vegytannal foglalkozott, sőt aranycsinálással is. Hát ehhez mit szólsz?

– Bámullak!

– Húsz hónappal ezelőtt, szeptember végén, aznap este, amikor hazatértek szokott normandiai utazásukról, az öreg Montessieux hirtelen meghalt párizsi lakásán. Az idősebb leány, Bertrande, éppen Bordeaux-ban volt férjével. Azonnal Párizsba sietett, és ettől kezdve a két nővér együtt maradt. Nagyapjuk kevesebb vagyont hagyott hátra, mint gondolták, és nem maradt utána végrendelet. Ami Barre-y-vát illeti, többé nem tértek vissza. A kertet, a házat gondosan lezárták, többé senki sem lépte át küszöbét.

– Senki – erősítette meg Béchoux. – Csak ebben az évben szánták rá magukat végre a nővérek, hogy itt töltik a nyarat. Guercin, Bertrande férje, közben Amerikában tartózkodott, azután hazajött, majd ismét elutazott, és újra hazajött. Megbeszélték, hogy itt fognak találkozni. A nővérek magukkal hozták Arnold urat, valamint egy szakácsnőt, aki már évek óta Bertrande szolgálatában állt. Rajtuk kívül még ideiglenesen felvettek két falubeli leányt, és valamennyien hozzáfogtak a munkához, hogy rendbe hozzák a házat és a kertet, amelyből valóságos Paradicsom fejlődött. Mit szólsz mindehhez, öregem? Még mindig ugyanúgy látjuk az ügyet?

Béchoux ostoba arccal hallgatta végig Raoult. Szóról szóra felismerte az anyagot, amelyet ő maga gyűjtött össze, és a nyomozás érdekében megjegyzésekkel ellátva bejegyzett egy füzetbe. Raoul még ezeket a megjegyzéseket is elismételte előtte. A füzet ott állt a szekrényben, egy rakat régi dokumentum között. Lehetséges volna, hogy Raoul d’Avenacnak az éjjeli látogatás közben még arra is lett volna ideje, hogy felkutassa és elolvassa ezt a füzetet?