Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

NEGYEDIK RÉSZ

EPILÓGUS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Marion Delorme

MARION DELORME VALLOMÁSAI
XIII. LAJOS UDVARÁBÓL

fordította:
Házsongárdy Gábor

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-398-3 EPUB
ISBN 978-963-678-399-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Confessions de Marion Delorme

első kiadás: 1856.
az elektronikus változat az 1930. körüli
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Eduard Clemens Fechner (1799 – 1861)
Marion Delorme litográf portréja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

1.

Châlons-sur-Martie-ban születtem, az Úr 1601-ik esztendejének május 15-ik napján.

Apám, Gabriel Delorme, lovas kézbesítő volt. Majdnem mindig úton volt, bírói végzéseket és aktákat hordott ki a környéken. Május 15-én is szokott útjára indult sovány gebéjével, mikor úgy egy félmérföldnyire éles kiáltozást hallott. Azonnal visszafordult. Írnoka, a világ legrútabb embere, kiáltott utána.

Apám megértette az izgatott, összefüggéstelen szavakból, hogy miről van szó és galoppban vágtatott vissza Châlons-ba. De a szegény gebének nem tetszett ez a szokatlan tempó és megbicsakolta magát. Hiába ostorozták, nógatták, nem mozdult helyéből.

Szerencsétlenségre egy úri hintó robogott éppen arra nagy sebességgel. A megkínzott gebe nagyot ugrott és Delorme úr széles ívben röpült ki a kocsiból, éppen egy rozsföld közepébe. A hintó megállt a nagy lármára és egy bájos női fej hajolt ki az ablakon, hogy megnézze, nem történt-e nagyobb baj?

Apám azonban már talpon volt. Zavartan közeledett a hintóhoz és bocsánatot kért a kellemetlen hátráltatásért. A bájos utas kegyesen fogadta apám mentegetőzését, megnevezte magát és útitársát. Saint-Evremond grófnő volt, meg de Villarceaux márki. Mindjárt fel is használta az alkalmat, hogy megkérdezze, van-e valami vendégfogadó a közelben, ahol megpihenhetnének?

- Van itt vendégfogadó elég - mondta apám - de csupa kis lebuj. A minap macskát tálallak nekem az egyikben nyúl helyeit. Jó lelkiismerettel egyiket sem ajánlhatom ilyen előkelő' utasoknak.

- Két nap, két éjjel vagyunk már úton - mondta a márki - és teljesen ki vagyunk merülve, mi több, nem is ettünk jóformán Strasbourg óta.

- Talán megtisztelnének grófnő és márki úr - szólt apám - és elfogadnák meghívásom szerény hajlékomba.

- Éljen, éljen! Elfogadjuk - örvendezett a márki. - Ugye grófnő?

- Elfogadom én is - egyezett bele a grófnő elragadó mosollyal.

Így történt, hogy nemsokára igen előkelő vendégekkel robogott apám házunk felé. Útközben megkérdezte a grófnő:

- Házas ember ön?

Mire apám rémülten kapott fejéhez:

- Jaj istenem, milyen szórakozott vagyok! - jajgatott. - De nem is csoda, az esés is kihozott a sodromból, hát még ez a szerencsés találkozás. Nem mindennap akad az ember útjában ilyen bájos hölgy.

- De hát mi baj? - kérdezte a márki. - Ad-e szállást vagy nem?

- Hiszen adni adnék, márki úr, de ma egy önökhöz méltatlan esemény tanúi lesznek házamban és én kénytelen-kelletlen, egészen megfeledkeztem erről.

- Mi az? Miféle eseményről beszél?

- Kérem alássan, a feleségem... ma... várja... a kis... babát...

- Ej. ej - nevetett a szép grófnő - szeretem a szórakozott embereket! De ha már idehozott a véletlen, mi tartjuk keresztvíz alá a kicsikét, ugye Villarceaux márki?

A márki szívesen belement a tréfába és a társaság csakhamar jókedvűen érkezett házunkba.

Mire hazaérkeztek, már ott sírtam anyám mellett. Saint-Evremond grófnő, meg Villarceaux márki komolyan vették a keresztszülői tisztet. Rövid kimagyarázkodás után anyám is boldogan köszönte meg a nagy kegyet.

Másnap megtartották a keresztelőt. Volt tánc, evés-ivás. A grófnő csipkével, hímzéssel díszes párnában tartott keresztvíz alá és a Marie nevet választotta nekem.

Keresztelő után elrobogott a fényes hintó, elmentek a szép és előkelő vendégek, mintha álom lett volna az egész.

Saint-Evremond grófnő egy erszényt rejtett el bölcsőmbe. Az erszényben százötven arany volt, mellette egy illatos, rózsaszínű kártya, rajta e sorok:

Keresztleányom kelengyéjéhez, mikorra férjet választ magának.

Így játszott bele egész különös módon sorsomba a véletlen, életem első órájában.

2.

Gyermekkoromra nem terjeszkedem ki, olyan voltam, mint minden más kis leány, bolondos, jókedvű, huncut, nevetős, fecsegő és kacér. Már nagyon hamar észrevettem, hogy az emberek rám mosolyognak és meghallottam, hogy azt mondják a hátam mögött:

- Milyen szép leány!

Derék, jó anyám hiába próbálta tompítani bennem a korán ébredező hiúságot, apám csakhamar lerontott minden jó hatást, annyira elkényeztetett. Sohasem tudta elfelejteni, milyen előkelő emberek tartottak keresztvíz alá és mindenben megkülönböztetett utánam cseperedő hét testvéremtől.

Bizony népes és zajos volt a házunk és én már tíz éves koromban stoppoltam, foltoztam öcséimre, húgaimra. De gyakran kért hiába enni a sok éhes száj, anyám száraz kenyéren kívül semmit sem tudott adni. Nyomor és szegénység ütött nálunk tanyát.

Tizenöt éves koromban teljesen ki voltam fejlődve. Ha vasárnaponként misére mentem, csak úgy tolongott körülöttem a városi ifjúság és hízelgőbbnél hízelgőbb megjegyzések röpködtek a fülembe. Sőt egy-egy levélke is betévedt ruhám zsebébe. De felháborodással hárítottam el magamtól a tolakodókat.

Egy szép napon behivatott apám az irodába. Leültetett és ünnepélyes hangon mondta:

- Kedves gyermekem, megkérték a kezed!

Megremegtem erre a váratlan kijelentésre.

- Igen, fiam, férjhez adlak! - folytatta apám.

- Kihez, apám? - kérdeztem érthető kíváncsisággal.

- Csak lassan, fiacskám!... hm... nagyon kíváncsi vagy! Kihez?... egy jól nevelt fiatal lány nem azt mondja erre: Kihez? hanem: ahogy parancsolod, apám! Ez a felelet.

Nem sok jót vártam ilyen bevezetés után.

- De apám - kockáztattam megremegve - csak nem akarja titokban tartani előttem a jövendőbelim nevét?

- Kedves leányom, szeretném biztosítva látni jövődet, hogy nyugodtan lássalak egy dolgos, szorgalmas, becsületes ember mellett. Ha talán nem is olyan nagy ész az illető és az arca sem valami...

- Szent Isten! Camusard! - vágtam közbe rémülten.

Camusard volt apám írnoka, a föld legrútabb embere. Utáltam, irtóztam tőle.

- Apám! Hogy képzeli, hogy férjhez mennék egy ilyen szörnyszülötthöz! Nem, soha, soha! Ó, Istenem, milyen szerencsétlen vagyok! - tört ki belőlem nagy zokogással.

- Pszt, csendesebben! Elküldtem Josephet a jegyzőhöz. Minden pillanatban visszajöhet és meghallja.

- Nem bánom én, ha meg is hallja! Inkább...

Hallgass meg leányom! Látod, mennyit dolgozom és milyen nehezen élünk meg. Nem tudok eltartani egy ilyen nagy családot. Rosszul mennek a dolgok. És Joseph megveszi az irodámat tizennyolcezer livres-ért. Bizony, fiam! Az egész családot boldoggá teszed ezzel a házassággal. Marion, a te kezedben van családod sorsa!

Megrendítettek apám szavai. De nem tudtam rászánni magam ilyen nagy áldozatra.

- Várjon még egy kicsit apám - mondtam. - Hiszen van nekem pénzem, amit a grófnő adott a keresztelőmön. Vegye el, ha szüksége van rá.

- Nem lehet, gyermekem! Ez a pénz a te kelengyédre van szánva. Nem használhatom fel másra - mondta apám szomorúan.

Írok keresztanyámnak! Megkérem, adja apámnak a pénzt. És Camusardnak mondja meg, hogy a keresztanyám beleegyezése nélkül nem mehetek férjhez. Meg kell várni, amíg válasz jön a levelemre.

Ez a mentőgondolat megnyugtatta apámat is. El-határoztam, hogy azonnal írok. Még ma is emlékszem a levélre:

Szeretve tisztelt Keresztanyám!

Tizenhat éve lesz nemsokára, hogy hintója megállt Châlons-sur-Marneban, hogy keresztvíz alá tartson egy újszülött leánykát. Az ön jósága lengett bölcsőm fölött. És első imádságomban az ön nevét szőttem bele.

Most már felnőtt leány vagyok, az emberek szépnek tartanak és szerencsétlenségre megtetszettem egy nagyon csúnya fiúnak, aki apám irodájában dolgozik. Feleségül akar venni és ez kétségbe ejt.

Azt mondják, házasságommal megalapítom családom szerencséjét, de mi haszna, ha én egészen bizonyosan szerencsétlen leszek. Ebben a szerencsétlen helyzetemben Önhöz fordulok, szeretve tisztelt Keresztanyám! Engedje meg, hogy meglátogassam apámmal. Elvisszük magunkkal ezt a fér jelöltet is és kérem, tiltakozzék ellene erélyesen. Rettenetesen csúf ember, még a neve is borzasztó. De kérem, ne sejtesse levelében, hogy elárultam, mennyire irtózom tőle. Kérem, mutassa meg kedves Keresztanyám levelem Keresztapámnak is és mondja meg, hogy már előre is örülök, hogy megismerhetem.

Mély tisztelettel, maradok szeretve tisztelt Keresztanyámnak hálás keresztlánya

Marion Delorme

Két hét múlva megjött a válasz a levélre. Először egy ötszáz livres bankjegy hullott ki a borítékból. A válasz így hangzott:

Kedves tőled, jó kis Marion, hogy értesítesz esküvődről. Családod bizonyára hozzád méltó férjet választott számodra. De a házasság komoly és magasztos dolog, nagyon örülnék, ha láthatnálak jövendőbeliddel együtt, hogy tanácsokat adhassak mindkettőtöknek. Mellékelve küldöm az útiköltséget. Delorme úr elkísér és csak miután hazatértek, keltek egybe.

Jöjj hát kis Marion, vedd át személyesen a nász-ajándékod. Addig is melegen csókol keresztanyád

de Saint-Évremond grófnő

3.

Április vége volt. Derűsen ragyogott az ég, mikor útra keltünk. Minden csupa vidámság volt körülöttem. De én nehéz szívvel gondoltam arra, hogy merész vállalkozásom balul üthet ki és végül mégis a rút, részeges ember felesége leszek.

Utunk mulatságos és érdekes volt. Először életemben voltam együtt okos, művelt emberekkel. Politikáról, filozófiáról, irodalomról beszéltek körülöttem és én nagy érdeklődéssel figyeltem minden szóra.

Épernayben háltunk meg. A vendéglőben nagyon sokan voltak már, alig lehetett szobát kapni és az étterem asztalai is el voltak foglalva, úgyhogy csak egy sarokban foglalhattunk helyet.

Két párizsi ifjú vendégelte meg környékbeli ismerőseit. Durrogtak a palackok, csengtek a poharak és folyt az ital meg a szó. Az anyakirálynőt, a betolakodott idegeneket szidták, a gyenge államférfiakat ócsárolták. Egyszer csak a vita hevében felkapja poharát az egyik ifjú és ilyenképpen szól:

- Mialatt, uraim, a magasabb politika útvesztőjében tévelyegtünk, nem veszik észre itt közvetlenül önök mellett a legszebb földi angyalt, a legragyogóbb fekete szemet, amelynél szebbet álmukban sem láthatnának. A bájos ismeretlen hölgyre ürítem poharam!

Ezzel félretolta székét és odajött asztalunkhoz. Fülig pirultam zavaromban. Camusard csak tátotta a száját és nem szólt. Apám sem tudott szóhoz jutni a meglepetéstől.

Az ifjú látta zavaromat és azt mondta:

- Legyen nyugodt kisasszonyom, mi tisztelettel és hódolattal közeledünk önhöz. Ha megengedi, bemutatom Saint Soriin barátomat, akivel megünnepeljük, hogy de Saint Évremond grófnő perét megnyertük. Én Jacques Emmanuel Vallée Desbarreaux vagyok, a grófnő ügyvédje.

Meglepődve kiáltottam fel:

- De Saint-Évremond grófnő! De hiszen éppen hozzá készülünk Párizsba. A grófnő a keresztanyám!

Nagy volt az öröm mindkét részről, a szeles ügyvéd elkapta mindkét kezemet és szenvedélyes csókokkal halmozta el.

- Ó, ó, uram... ó! - hebegett Camusard és meghúzta a Desbarreaux kabátja ujját.

- Mi az? Mit akar ez az ember? - kérdezte az ügyvéd és gúnyosan mérte végig Josephet.

- Ez? - felelt apám - leányom jövendőbelije.

- Ó, ezer bocsánat! milyen csodaszép leánya van, uram! És vőlegénye, ha nem is tökéletes szépség, de viszont nagyon - tisztességes fiúnak látszik. Nem utasíthat vissza egy koccintást velem.

Ezzel szent volt a béke és nemsokára nagyon barátságosan beszélgettünk. Én elmondtam utazásom célját és Desbarreaux nagyon biztatott, hogy a grófnő nem fog beleegyezni ebbe a házasságba.

Milyen különös a véletlen. Utazásom közben meg-ismerkedtem, sőt barátságot kötöttem valakivel, akivel gyakran fogok találkozni a grófnő társaságában.

A fiatalembert nagyon vonzónak, kellemesnek találtam, de természetes női ösztönöm sugallta, hogy ne mutassam ki túlságosan érzelmeimet.

Másnap Desbarreaux nem utazott tovább velünk. Barátja, Saint-Sorlin, komolyan, sőt szomorúan állt a kocsi ablakában. Engem pedig egyre furdalt a lelkiismeret.

Hideg és gőgös voltam, nem fogadtam a fiatal ügyvéd tüzes udvarlását, most megszökött előlem és ellenségem lesz. Sain Sorlin tudomást sem vett rólam. Elszakítottam legjobb barátjától. Furdalt a lelkiismeret és sokat kellett Desbarreaux-ra gondolnom. Ez a legbiztosabb út arra, hogy valakibe beleszeressünk.

Gyorsan teltek a napok, megpihentünk Charentonban, majd egynapi út után Meaux gótikus egyházát pillantottuk meg a lemenő nap sugarainak fényében.

Útközben sokat beszélgetünk Saint-Sorlinnel és a lég jobb barátok lettünk. Most felém hajolt és halkan súgta:

Kibékítem magukat. Ez ugyan nagy áldozat részemről, mert közel voltam a lánghoz és én is megégettem magam, de megmutatom, hogy milyen jó barát vagyok.

Leszálltunk a kocsiból és messziről láttam már az ifjú ügyvédet, aki előre sietett s itt bevárt minket. A két jóbarát nagy beszélgetésbe merült, de hozzám nem közeledtek.

Reméltem, hogy látom őket a vacsoránál, de reményem meghiúsult. Aggódni kezdtem. Hát ennyire haragszik rám udvarlóm? Vacsora után is hiába reméltem a találkozást. Már-már azt hittem, elájulok az izgalomtól. Vacsora után szobámba vezetett a vendéglősné, kinyitotta a nagy, földig érő ablakot és erősen biztatott, hogy lépjek ki a kertbe, egy kis séta a holdfényben jót fog tenni.

- Ne féljen kisasszony - mondta - ide senki be nem hatolhat, tíz láb magas fallal vagyunk körülkerítve és én a szomszéd szobában alszom, ha valami történne, csak csengessen.

A jó asszony kiment és én egyedül maradtam kínjaimmal. Egyszer csak léptek neszét hallottam. Majd valami hangszer szólalt meg halkan. Kíváncsi lettem és kiléptem a kertbe. Egy férfihang gyönyörű szerelmi dalt énekelt, az akkor divatos mandolin kíséretében.

Vajon nekem szólt a dal? Nem sokáig maradtam kétségben, a bokrok hirtelen szétnyíltak és Desbarreaux térdelt előttem.

- Szent Isten! Ön itt? - kiáltottam.

- Igen, én vagyok, drága, szép Marion.

- Istenem, Istenem, távozzék! Meglátnak! Hogy jön ide ilyen későn?

- Már nem bírtam ki tovább maga nélkül.

- Miért vette másfelé útját? Ha velünk marad, együtt lehettünk volna egész úton.

- Olyan kegyetlen volt hozzám. De most mindent tudok. Saint-Sorlin elárulta titkát. Tudom, hogy szeret.

- Mi jut eszébe uram? Miféle viselkedés ez? Ha apám meglátná...

- Legyen nyugodt, nem jön erre senki, a vendéglősné pártfogásába vette ügyünket és szigorúan vigyáz arra, hogy a kertbe ne jöjjön senki.

- De hiszen csapdába csaltak!

- Ó, Marion - mondta az ügyvéd, még mindig térdelve - adja kezét, hogy ajkammal érintsem. Fordítsa felém bűbájos szemét, amellyel olyan gyógyíthatatlan sebet ejtett szívemen. Magáé szívem, vagyonom, egész életem! Marion, szeretem, szeretem őrültül, ész nélkül. Ha le kell mondanom önről, ha azt parancsolja, hogy ne gondoljak többé magára... megölöm magam... itt mindjárt, a lábai előtt.

- Igazán? - kérdeztem és igyekeztem elnyomni hangom remegését. - Vigyázzon, képes vagyok próbára tenni magát... Nem állok jót magamért. Nagyon csábító a kísértés.

Az ügyvéd rémült arccal nézett rám.

- Képzelje, milyen érdekes lenne ez, milyen nagyszerű bevezetés nagyvilági életemhez. Minden regényhősnő megirigyelne érte.

- Nos - mondta Desbarreaux - Saint-Sorlinnek igaza van, ön szellemes Marion és hidegvérű.

Ezzel felállott könyörgő helyzetéből és lerázta a port térdéről.

Leültem egy padra és hellyel kínáltam meg magam mellett.

Milyen gyönyörű maga, Marion! Mennyire bámulom! És milyen csodálatosan viselkedett!

- Ne csodálkozzék uram. Az előbbi helyzet nem volt önhöz méltó. Ön úriember és éppen úgy akarok önnel beszélgetni itt, holdfényben a hárs alatt, mint apám szeme előtt a kocsiban.

Ó, Marion! De mikor annyira szeretem!

Egy okkal több, hogy tiszteljen.

Higgye el Marion, hogy az udvarhölgyek közül kevés állta volna meg így a helyét. Ismerem őket jól. így beszélgettünk azután tovább Párizsról, az udvarról és sok érdekes útmutatást kaptam barátomtól. Többek között, hogy el ne áruljam senkinek, hogy már ismerjük egymást.

4.

Másnap hajón folytattuk utunkat. Nemsokára sűrű füst jelezte, hogy Párizs közelébe érkeztünk. A Notre-Dame tornyainak körvonalai emelkedtek ki a távolból. A hajó orrába siettem. Rengeteg épület, torony, templom, házacska tárult hirtelen szemem elé. El voltam ragadtatva a gyönyörű kép láttára. Azt kérdeztem magamtól, vajon nem álmodom-e? És micsoda zaj, lárma, rivalgás, dübörgés szállott felénk a kőóriás szívéből.

Kiszállottunk a csónakból és megmagyaráztattuk magunknak, hogy hol lakik keresztanyám.

Camusardra bíztuk a poggyászt, én pedig apámba karolva indultam nagy szívdobogással új jövőm felé.

Végre a Saint-Thomas du Louvre-utcába értünk. Meg-mutatták a grófnő palotáját, de sokáig kellett kopognunk, amíg beengedtek.

Nagysokára kinyílt egy kis kukucskáló ablak a kapun és egy hang kiszólt:

- Mit akarnak?

- Madame de Saint-Évremond-nal óhajtunk beszélni.

- Minek?

- Én Marion Delorme vagyok és csónakon jöttem apámmal, meg a vőlegényemmel.

- Nem ismerem az uraságokat.

- De a grófnő vár. A keresztlánya vagyok.

- Az már más! Mindjárt megnézem.

A portás becsukta a kis ablakot. Néhány perc múlva visszajött és bevezetett a palotába.

Gyönyörű lépcsőn mentünk fel, vörös szőnyeggel volt a lépcső borítva és nagy ládákba ültetett virágok illatoztak mindenfelé. Fenn egy gazdagon öltözött hölgy várt ránk. Felém tárta karját, megcsókolt és kedves mosollyal mondta:

- Ide, ide, a keblemre kicsikém. Milyen szép vagy, milyen gyönyörű fekete a szemed, milyen jó az arcszíned.

Én legszívesebben a lábai elé borultam volna, de a grófnő nem engedte.

- Érezzék magukat otthon házamban - mondta - még élénken emlékszem, milyen kellemes időt töltöttünk önöknél... Szent Isten, mit látok? - fordult most hozzám a grófnő halkan, egészen magából kikelve.

- A vőlegényem.

- Igen, én vagyok a vőlegény - mondta Camusard és esetlenül hajlongott. - Hova rakjam le a poggyászt grófnő?

- Az embereim majd megmutatják. Jöjjenek beljebb, uraim. A kedves gyermek velem jön a szobámba.

És mikor egyedül voltunk, így szólt hozzám:

- De hiszen ez valóságos szörnyeteg!

- Sajnos!

- De hát mit tegyünk, hogy elhessegessük a jövendőbelidet?

- Nem tudom, keresztanyám. Én önre számítottam.

- Szegény kis bolondom! De hát miért nem dobtad ki egyszerűen?

- Lehetetlen volt, keresztanyám!

És elbeszéltem nehéz életünket, családi gondjainkat. Aztán kész volt a terv.

- Én az ön helyében, kedves keresztanyám, felhívatnám a vőlegényem és azt mondanám:

- Uram, nagyon megszerettem a keresztlányom.

- Ami igaz is.

- És itt akarom tartani magamnál, nem engedem vissza Champagne-ba. Uram, önnek modort kell tanulnia és szép társalgást, másképp kell öltözködnie, egyszóval igyekeznie kell tökéletes lovaggá változni.

- Sok regényt olvastál már, keresztlányom?

- Ó, igen.

- Meg látszik rajtad. Nos, folytasd.

- Camusard nem mer majd ellenkezni, megpróbál lovaggá változni, de csakhamar megunja a dolgot, különösen, ha a mesterei jól megkínozzák és lemond rólam.

- Ó, te kis démon! Kitűnő eszme. Holnaptól kezdve nyelvmestert rendelünk melléje. Mégpedig kettőt. Olaszul és spanyolul kell tudni az udvarnál.

- És vívómestert!

- Meg táncmestert!

- Meg illemmestert!

- És. ne feledkezzünk meg a zenéről sem!

Itt tartottunk a beszélgetésben, mikor a komornyik bejelenti:

- M. Vallée Desbarreaux.

Vörös lettem, mint a cseresznye és legyezőmet a földre ejtettem. Szerencsére a grófnő nem vette észre zavaromat.

A látogató belépett. Udvariasan kezet csókolt a grófnőnek.

- Éppen jókor jön, barátom. Bemutatom a kereszt-lányomnak. Marion; Desbarreaux nagyszerűen játszik mandolinon, ő fog zeneleckéket adni vőlegényednek.

Desbarreaux úgy hajolt meg előttem, mintha még sohasem látott volna. Nekem is eszembe jutott tanácsa és egy arcizmom sem árulta el, hogy régi barátok vagyunk.

A grófnő meghallgatta ügyvédje jelentését az ügyről, melyben érdekeit képviselte.

Új vendégek érkeztek. Madame de Saint-Évremond ünnepélyesen mutatott be látogatóinak. Aztán leküldött apámért, meg Camusardért.

Vőlegényem csakhamar megjelent. Nevetséges figura volt szegény. A vendégek alig tudták visszafojtani a hangos kacagást.

Sárga sapka volt a fején, amely XI. Lajos idejében valami házaló zsidóé lehetett. Valóságos maskarát csináltak belőle. Nyaka körül hatalmas fodor, kabátja sárga, mint a sapkája, öve bíborvörös, ujja óriás puffokban emelkedik majdnem füléig. Harisnyája szürke, cipője orra magasan felkunkorodik, sárga, fekete szalagok lógnak derekáról és egy hosszú kard egészíti ki a bizarr öltözéket.

Csak a grófnő jelenlétének köszönhettük, hogy komolyak maradtunk.

- Ej - mondta és különös vendége elé ment - milyen kellemes meglepetést szerzett kedves Camusard úr! Pompásan van öltözve. ízlésesen. Nyújtsa karját és üljünk asztalhoz.

Átmentünk az ebédlőbe. A vacsora vidáman folyt le. Vendégeink örömmel ragadtak meg minden alkalmat, hogy kinevethessék magukat.

Mihelyt vége volt a vacsorának, vőlegényem kereket oldott. Már összebarátkozott a portással és megismerkedett a grófnő kitűnő pincéjével, melynek kulcsait a derék portás őrizte. Ott jobban érezte magát.

- Visszamegyek Châlons-ba - mondta barátjának.

- Rosszul teszi - szólt közbe a portás leánya, aki a grófnőnél komornai szolgálatot teljesített és be volt avatva tervünkbe. - A grófnő úgy tekinti az ön menyasszonyát, mint a leányát... semmi oka panaszra...

- Hm... a leánya... Rá sem lehet ismerni Marionra. Mennyivel jobban szerettem kék szoknyájában, fehér fő-kötőjében... vagy kis fekete kalapjában... Lám! éppen mint magácska itt.

- Menyasszonya nekem ajándékozta ruháit.

- Elajándékozta! - sóhajtott Camusard.

- El... de azért össze ne tévesszen vele.' Mert tőlem nem egyhamar szabadulna meg.

Camusard ránézett a kacér leányra és úgy találta, hogy nagyon csinos.

Istenemre! már is jobban szeretem, mint Mariont.

- Ne udvaroljon a lányomnak - szólt közbe Bulmann, a portás.

- Miért ne! Én szabad vagyok, azt teszem, amit akarok - kiáltott Camusard és nagyot csapott az asztalra. - Majd megmutatom nekik! Velem nem lehet kukoricázni! Elő azzal a borral Bulmann pajtás!

Előhozták a nehéz, pompás borokat és szorgalmasan hozzáláttak az iváshoz. Vőlegényem egyre tüzesebben udvarolt a csinos komornának és alig néhány órával Párizsba érkezésünk után, csapodár vőlegényem faképnél hagyott. Aláírta a következő kötelezvényt:

«Isten és emberek előtt ígérem és fogadom, hogy feleségül veszem nyolc napon belül Thérése Bulmann kisasszonyt. Ellenben, ha megszegem becsületszavam, húszezer livres fizetésére kötelezem magam».

Így bízzék az ember a férfiakban.

5.

Desbarreaux elég ügyes volt, hogy feltűnés nélkül mellém üljön a vacsoránál. Másik asztalszomszédom egy öreg úr volt, könnyen cseveghettünk zavartalanul barátommal. Milyen nagy hasznát vettem barátságának. Felvilágosításokat adott a jelenlevőkről, hogy tapintatlanságokkal ne tegyem nevetségessé magam és ezer tanáccsal látott el, hogy intrikáktól, ravaszkodásoktól megvédjen,

Másnap reggel bűnös arccal állott elém Thérése.

- Mi baja Thérése? - kérdeztem.

- Ó, kedves kisasszony, miért is adta nekem a ruháját!

- Csak viselje egészséggel! A keresztanyám tanácsolta.

- Képzelje, kisasszony, vőlegénye meglátott ebben a ruhában, főkötőben és fülig belém szeretett.

- Magába?

- Igenis, kisasszony! Feleségül akar venni.

- Öltöztessen fel Thérése. Majd bemegyünk keresztanyámhoz, ő leszoktatja az ilyen ostoba tréfákról.

- Nem tréfálok, kisasszony. Itt a kötelezvény, amit aláírt. Tessék megnézni.

Szemem elkáprázott. Ilyen hamar teljesül a leghőbb kívánságom. De aztán elfutott a düh. Mégsem járja így elcsábítani a más vőlegényét. Izgatottan mentem kereszt-anyámhoz.

- Mi az kislány, mi történt? - kérdezte.

- Nagy újság! Vőlegényem hűtlenül elhagyott.

Odanyújtottam a grófnőnek a kötelezvényt. A grófnő nagyot nevetett.

- Thérése, küldje fel Camusard urat.

Öt perc múlva belépett volt vőlegényem. Lesütött szemmel, rettenetesen feldúlt arccal állott előttünk.

- Nos - kezdte a grófnő - miért vette fel engedelmünk nélkül ismét régi ruháját? Valami titok lappang e mögött. Talán már hatalmába kerítette a lelkét a bűnös város? Igaz, hogy annyira eltévelyedett, hogy megszegte keresztlányomnak tett ígéretét? Ennél durvábban nem lehet nőt megsérteni.

- Ó, asszonyom!... ó, Marion... - dadogta Camusard - már tudják talán...

- Hogy milyen csúnyán viselkedett? Ó, igen, tudjuk uram! Köszönöm, hogy nem szított tovább reményt bennem! Ilyen brutálisan törni szét minden reményt és ilyen hirtelen!

- Pedig szerettem Marion!

- Egy szót se erről! Ámító! Hűtlen kígyó!

- Kap maga Marion más férjet, ahányat akar, ügyesebbet, mint én, nem ilyen faragatlan fickót.

- De hát nem is kéri, hogy vegyem vissza Thérése-től írásbeli ígéretét? - kérdezte a grófnő.

- Nem - mondta Camusard sóhajtva. - Ott lenn Champagne-ban könnyű lett volna, zár alatt tartottam volna a feleségemet, de itt! Hogy versenyezhettem volna itt ezzel a sok szép úrfival. Már az úton beláttam, hogy Marion nem szerethet engem és tegnap a vacsoránál még tisztábban állott előttem a dolog. Azt mondtam magamban: Légy okos József, gyógyulj ki szerelmedből, gyógyulj ki minél előbb.

- Hát akkor nincs más hátra - fordult hozzám keresztanyám - mint beletörődni. Bele tudsz-e törődni leányom?

- Ó, de mennyire, keresztanyám! Nem szeretem, sohasem is szerettem Camusardt. Rettenetes csúnyának találtam... de milyen csúnyának!

- Sokszor mondta ezt már Marion - és igaza is van. Én nem vagyok olyan kedves, mint Desbarreaux, a hajón is többet nézett rá, mint rám.

- A hajón? - kérdezte a grófnő csodálkozva és felém fordult.

Én fülig pirultam.

- Ó, én szamár! - kiáltott fel Camusard - pedig megmondták....

- Mit mondtak meg?

- Ó, jaj, ne szólj szám, nem fáj fejem!

- Hagyjon magunkra, Camusard úr!

- Haragszik rám, Marion?

Miért haragudnám? Nekem semmi okom titkolózni a grófnő előtt. Desbarreaux úrnak lehet rá oka.

Camusard elment és a grófnő komoran szólt:

- Beszélj! És ne felejts el egyetlen egy részletet sem. Tudni akarok mindent!

Még jobban elpirultam. Egész testemben remegtem. És elbeszéltem őszintén mindent. Még aznap kapott egy levelet barátom a grófnőtől, melyben ügyvédi számlája kiegyenlítése mellett értésére adta, hogy jó lesz elkerülnie a Saint-Thomas du Louvre-utcát.

6.

Még egyszer megjelent barátom a grófnőnél, látogatása nagyon rövid volt, letette a kandallóra a hatezer livres-ről szóló csekket és azt mondta:

Kétségbe vagyok esve asszonyom, hogy magamra vontam neheztelését, de ez nem lehet ok arra, hogy megvonja szegényeitől ezen összeget.

Aztán meghajtotta magát és távozott. Mikor mellettem ment el, odasúgtam:

- Camusard volt!

- Megbosszulom magam! - mondta halkan.

Elhatározták, hogy Thérése és Camusard esküvője meglesz három nap múlva a közeli Péres de l’Oratoire templomban. Rám elég szomorú napok következtek. Madame de Saint-Évremond haragudott rám s nem sokat törődött velem. Különben is fiát várta haza. Még semmit sem láttam Párizsból. Apám el akart vinni magával sétálni, de ruhám nem volt alkalmas a gyalogjárásra és a grófnő száraz hangon jelentette ki, hogy van még időm elég a várost látni. Előbb tökéletesítsem hiányos nevelésemet. És a mesterek, akiknek Camusard-t kellett volna elkínozni, engem kínoztak agyon.

Egyik mester a másiknak adta a kilincset. A zene-mesterem nagyon dicsérte módszerét, azt mondta, hogy egyik tanítványa híres mandolinjátékos. Desbarreauxt említette. Másnap a következő cédulát találtam kottámban:

Legyen nyugodt kedvesem: közeledik a bosszú órája. Camusard drágán fizeti meg árulásait. Ezer kézcsók.

Desbarreaux

Május 1-én, a virágok ünnepén indult a templomba Camusard Thérése-zel. A grófnő meg én a balkonról néztük a menetet. Egyre azon törtem a fejem, vajon hol a bosszú. Nos, félórán belül megtudtam. Még most is látom, ahogy Camusard bejött, révedező szemmel, rendetlen öltözékben, vörös haján csak úgy patakzott a verejték:

- Thérése - kiáltotta - Thérése! Hol van Thérése? Elvették a feleségem! Ellopták Thérése-t. Segítség! Gyilkosok!

- Mit beszél össze-vissza? - kérdezte a grófnő.

Szegény ember alig tudott szólni a zokogástól. Sírva távozott, a haját tépte. Nemsokára megjelent apám a többi szemtanúval és elmondták, hogy mi történt.

Mikor a Saint-Honoré-utca sarkára ért a lakodalmas menet, mintegy húsz testőr állta el útjukat és elsütötték puskáikat, mintha a lakodalmas párt akarnák ünnepelni. Thérése nagyon megijedt a lármától és a szomszédos házak egyikébe futott. Azután meg hiába keresték, nem akadtak többé rá. Eltűnt. Senki sem tudott meg semmit többé róla.

Camusard kétségbe volt esve és még ráadásul húszezer livrest követelt rajta apósa.

Másnap elutazott apám és vele ment Camusard is. Megható volt a búcsú apámtól. A grófnő megígérte, hogy szívén viseli sorsom, én pedig megfogadtam, hogy mindig hűséges, jó leánya leszek.

Most aztán kellemes napok következtek. Sok kedves, jó barátra tettem szert rövid idő alatt. Hogy jobban fogadjanak, a de l’Orme nevet vettem fel és komolyan hittek is nemesi származásomban. Madame de Saint-Evremond megint kegyeibe fogadott és jóságos volt hozzám, mint ismeretségünk kezdetén. Fia Marguerite megérkezett, a király hadnaggyá nevezte ki és a Louvre testőrségébe osztotta be. Csinos fiú volt a gazdag ezüsthímzéssel díszített egyenruhában. Mindjárt az első perctől kezdve heves udvarlással ostromolt és alig tudtam menekülni támadásai elől. Mikor bevonult a Louvre-ba, leveleket küldözgetett, hogy látogassam már meg madame de Luynest, a királyné udvarhölgyét, akivel meleg barátságot kötöttünk, mert akkor alkalma nyílna közelről látni engem.

Megkérdeztem keresztanyámtól, mikor volna hajlandó megengedni, hogy eleget tegyek madame de Luynes meghívásának.

- Akár most mindjárt, ha óhajtod, kedvesem.

Csengetett és befogatott a díszhintóba. Felvettem a legragyogóbb ruhám és kocsiba ültünk. Alig száz lépésnyi utat kellett tennünk, máris behajtottunk a Louvre kapuján. Egy testőr jött a kapuhoz, méltóságteljesen köszönt, megkérdezte keresztanyám nevét és kiadta a parancsot, hogy bocsássanak be.

Luynes herceg meg a felesége a palota északi részében laktak, a Franciaország gyermekeinek fenntartott részben.

Madame de Luynes nagy örömmel fogadott. Egy óra múlva keresztanyám egyedül távozott, engem kénytelen volt ott hagyni a hercegné heves kérésére. Egy hetet tölthettem a társaságában. íme, Gabriel Delorme leánya a király palotájába költözött.

A hercegné egy árva leányt nevelt, Lise de Lonjumeaut. Ez a Lisette csinos leány volt, jókedvű, azt mondták róla, hogy IV. Henrik és a hercegné gyermeke. Csakhamar jóbarátok lettünk. Tréfa, nevetés, vidámság csengett a termekben, amerre jártunk. Karonfogva vitt magával, hogy megmutassa az egész palotát, közben ezer bolondos történetet mesélt el, mindenkiről tudott mindent, aki az udvarban élt.

Egy folyosón egy csoport muskétás állott. A fiatal katonák hódolatteljesen köszöntek, amint elhaladtunk előttük. Egyszer csak egy szobába vezet Lisette, amely tele volt testőrökkel. Felismertem őket gazdag egyenruhájukról. Amint tovább megyünk, az egyik testőr utánunk indul és nyomon követ. Megszaporáztuk lépteinket, de az ifjú is gyorslábú volt. Nemsokára mellettünk haladt. Ekkor szó nélkül egy kis cédulát nyomott a Lisette kezébe és anélkül, hogy egy arcmozdulattal is elárulná tettét, nyugodtan folytatta útját. Mikor elég messze volt tőlünk, Lisette felbontotta a cédulát és elolvasta.

- Ej, ej - mondta - egy testőr szerelmes önbe, kedvesem. Nagyszerű! Találka négy órakor. Ott leszünk.

- Mit beszél? az Istenért!

- Majd megtudja később. Most előbb végignézzük a király vacsoráját.

Különös arcot vághattam erre a kijelentésre, mert barátnőm nevetve bíztatott:

- Ej, ne csodálkozzék ennyire kedvesem... úgy tesz, mint egy medveutcai kis polgárlány. Ma van Jézus mennybemenetelének ünnepe... Díszvacsora lesz. Siessünk.

Egész folyosólabirintuson vezetett keresztül, amíg a király lakosztályába értünk. Megnéztük a fogadószobát, tanácstermet és végre egy óriási előszobába jutottunk, amely az ebédlőbe nyílt. Nagy tömeg várakozott már itt. Lisette ismerte a jelenlévők legnagyobb részét és szertartásosan üdvözölte őket. Elkápráztatott a szokatlan látvány. Bizony majdnem szájtátva néztem a sok rendjellel, szalaggal díszes férfit, meg a csipkékkel, hímzésekkel ékes nőket.

Egyszer csak mozgás keletkezett körülöttünk. Kinyílt az ebédlő ajtajának mindkét szárnya, egy lakáj haladt végig az előkelő várakozók között, pálcájával megkopogtatta az ebédlő ajtaját és azt mondta:

- A király terítékéhez, uraim!

Abban a pillanatban megjelent egy testőrcsapat, kezükben kivont karddal. A lakájjal együtt bementek az ebédlőterembe.

- Hova mennek ezek? - kérdeztem Lisette-től.

- A gobelet-be. Itt vannak az asztali tisztek. Együtt jönnek ki mindjárt.

Valóban, öt-hat férfivel jöttek ki nemsokára. Felterítették az abroszt, azután néhány falat kenyeret vettek a szájukba és megették, miután előbb gondosan ledörzsölték vele a király asztalkendőjét, villáját, kanalát, kését, fogvájóját.

Nem tudtam elfojtani mosolyom a furcsa előkészületek láttára, de Lisette biztosított, hogy nem lehetnek elég óvatosak a király ellenségeivel szemben, mert hátha meg akarják mérgezni. A lakáj most ismét elhaladt előttünk, másodszor is megkopogtatta botjával az ebédlőajtót és elkiáltotta magát:

- Uraim! a király sültjéhez!

Négy férfiú lépett most elő kivont karddal és a lakájt követve, a szemben levő ajtóban tűntek el. Kisvártatva öt más asztali tiszttel jelentek meg. Ezek hozták a sültes tálakat a négy kivont kardos testőrtiszt fedezete alatt.

Mindnyájan hozzáláttak a kóstoláshoz. Egy-egy darab kenyeret mártottak bele a tálba és megették. Mikor a tálak az asztalon voltak, mindenki bemehetett az ebédlőbe. Egy csoport férfi a király még üres széke mögött állott meg, egy csoport nő pedig a királyné széke mögött helyezkedett el. A többiek a szoba hátterébe vonultak, mások az ajtóban maradtak. Mi is az utóbbiak közé keveredtünk, hogy zavartalanul beszélgethessünk. Bejelentették a királyt.

- Fogadni mernék, hogy bátyám nem hív meg ebédre - mondta Lisette -... Kellemes dolog a királyi családhoz tartozni!

XIII. Lajos fején kalappal jelent meg és egy kéz-mozdulattal üdvözölte a jelenlevőket. Fekete ruha volt rajta, ami még sápadtabbá tette színtelen arcát. Arcvonásai csodálatosan szabályosak voltak, de valami emberiszony és rosszkedv áradt le róla. Sohasem láttam unottabb, szomorúbb arcot. Tizennyolc éves volt akkoriban, de az ember harmincnak mondta volna. Lehet, hogy gyászos ruhája tett rám ilyen szomorú benyomást. Milyen ellentét volt közte és fényes öltözetű udvarnépe között!

A király leült és a királyné jobbján foglalt helyet.

Amilyen kedvetlennek láttam a királyt, olyan bájos, őszinte, mosolygós benyomást tett a királyné. Gyönyörűszép volt, nagy spanyol szeme ragyogott, mint két karbunkulus.

Érthető, hogy kedves bátyám olyan közönyös egy ilyen csodaszép asszonnyal? - kérdezte Lisette halkan - de megbűnhődik még ostobaságáért. Nézze csak, Marion, figyelje meg a királynő tekintetét, milyen gyakran akad meg egy nagyon szép fiatal férfin, aki mindig vele szemben igyekszik elhelyezkedni. Látja?

- Látom. Ki az a férfi?

Henri de Montmorency.

Egyszer csak felemelte fejét a király, miközben egy fácáncsontot helyezett arany tányérjára és odaszólt az egyik főnemeshez:

- Itt van Bassompierre?

Itt van, Sire - felelt maga a keresett.

- Nem láttam az egybegyűltek között - mondta a király.

Az ezredes szertartásosan közeledett.

- Nos uram - szólította meg a király - ön el akarja veszteni kegyünket? Nem veszi tekintetbe rendeleteinket?

- Biztosítom felség, hogy semmi sem igazolja...

- Ej, ej... bizonyos lakosztály előtt haladtunk el és láttuk, hogy a svájciak már nem őrzik az ajtót.

- Sire, de Luynes herceg úr maga hatalmazott fel...

- A herceg úr téved... Ellenségeink legyőzhetik a muskétásokat, azok még új katonák, nem bízom annyira bennük. Elrendelem, hogy a maga Grisonsjai vegyék át a szolgálatot még ma este.

Az ezredes szó nélkül meghajolt.

- Különben - tette hozzá a király - közeledik az óra, mikor megszabadulunk ezektől a kellemetlenségektől. Holnap nagy udvari bál lesz... Egész éjjel táncolni fognak hölgyeim és reggel búcsúüdvözletükkel csatlakozhatnak a mienkhez és a Louvre balkonjáról köszönthetik Marie de Medicis fogatát. Megkértük anyánk ő nagyságát, hogy a Blois felé vezető utat válassza.

Lisette elhúzott az ebédlőből.

- Menjünk, mert nem bírom tovább! Ez a gonosz ember csak akkor határozott, mikor arról van szó, hogy bánatot okozzon anyjának... De különben is menjünk a találkára.

7.

Lisette-nek a fiatal de Ludres vicomte csapta a szelet. A vicomte sokkal csinosabb volt, mint keresztanyám fia. Ez még egy okkal több volt, hogy hideg legyek udvarlómhoz. Nagyon ügyesen tartottam Marguerite-t távol magamtól.

Lisette annál kedvesebb volt barátjához és nemsokára egészen merész tervvel állott elő. Titkos házasságot szeretett volna kötni de Ludres vicomte-tal. Engem meg rábeszélt, hogy tegyek ugyanígy Marguerite-tel.

- Bassompierre nagyon ügyes ember és jó barátunk - mondta keresztanyám fia - könnyen ideadhatja e célra ezrede franciskánus papját.

- Nagyszerű - örvendezett Lisette - de itt a Louvre-ban kell megtörténnie a házasságnak. Egy lépést sem teszünk innen és ha elhagyom madame de Luynest. csak a férjemmel távozom.

- Holnap, a bál alatt elintézünk mindent - mondta Marguerite. Bassompierre segít ebben is. Kinyittatja a Louvre kápolnáját, úgy éjféltájt és ott találkozunk.

- Rendben van - mondta a vicomte. - Éjfélkor feltűnés nélkül találkozunk a kápolnában.

- Viszontlátásra, barátom - mondta Lisette.

De Ludres letérdelt előtte és gyöngéden suttogta:

- Viszontlátásra, feleségem!

Meg voltunk hatva. Marguerite is lábamnál térdelt, kezem remegett az övében, szívem hangosan dobogott, ha nem is szerelemtől, hanem az ijedségtől. A dolog kezdett komollyá válni.

- Marion - mondta lovagom - maga minden örömöm, boldogságom, gyönyörűségem, szerelmem!

- Viszontlátásra holnap! - mondtam és elszaladtunk.

Másnap két gyönyörű szép ruhát hozatott madame de Luynes Lisette-nek meg nekem a bálra. Szürke selyemruha volt, gyöngyökkel díszítve és még gyémántjaiból is adott kölcsön néhányat. De úgy találta, hogy igen komolyak vagyunk. Természetesen nem mondtuk meg az okát.

Tíz óra volt. A Louvre folyosói pazar fényben ragyogtak, a balett már felállott, hogy a királyi karmester jeladására megkezdje mutatványait. Elkápráztam a csodaszép látványtól.

Milyen ragyogó ruhák, mennyi ékszer, mennyi fényes egyenruha, majd beleszédültem a nagy zűrzavarba. Bassompierre-t már régóta ismertem, az ő karján sétáltam végig a pompás termeken. Nemsokára komoly beszélgetésbe merültünk. Bevallottam, hogy nem szeretem Marguerite de Saint-Évremond-t, csak tisztán nagyravágyásból akarok hozzá menni.

- Jól van, jól, kis Marion, bízzék bennem - mondta Bassompierre - minden rendben lesz. Pedig sokfelé áll a fejem ma este. Az anyakirálynő könyörgött, hogy engedjem ki álarccal, beszélni akar Richelieu-vel... Szegény püspök, nem irigylem! Lesz mit hallania! Nem is tölthetek több időt magával, Marion. Engedje meg, hogy Rosecroix karjára bízzam.