Az eredeti mű címe:

Novak Djokovic

Serve To Win

Zinc Ink, New York, 2013

Fordította: Zentai György

Szerkesztette: Weltler Ildikó

Borítóterv, tipográfia, tördelés: Malum Stúdió

Copyright © 2013 by Novak Djokovic

Hungarian translation © Zentai György, 2016

Copyright © Gabo Kiadó, 2016

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-451-0

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Családomnak, barátaimnak, edzőimnek és csapattársaimnak, akik oly sokat és oly keményen dolgoztak azért, hogy álmomat valóra válthassam.

Jelena Risticnek, aki a legtöbbet jelenti nekem.

Szerbia népének.

Abból élünk, amit kapunk, de az éltet minket, amit adunk.

WINSTON CHURCHILL

TARTALOM

ELŐSZÓ

BEVEZETÉS

A változást hozó étrend

A TÖNK SZÉLÉRŐL A VILÁGRANGLISTA ÉLÉRE –18 HÓNAP ALATT

ELSŐ FEJEZET

Fonákok és fedezékek

NEM MINDEN TENISZBAJNOK EDZŐDIK A GAZDAGOK KLUBJÁBAN

MÁSODIK FEJEZET

A győzelem édes íze

EGY EGYSZERŰ ÉTRENDI VÁLTOZTATÁSSAL KÉT GYERMEKKORI ÁLMOM VÁLT VALÓRA

HARMADIK FEJEZET

Új szemléletmód, újjászületett test

HA MÉG NAGYOBB SIKEREKET AKARSZ ELÉRNI, SZAKÍTS AZZAL, AMIT ADDIG HELYESNEK TARTOTTÁL

NEGYEDIK FEJEZET

Mi lassít le?

OLYAN ÉTELEK, AMELYEK TITOKBAN AKADÁLYOZHATJÁK TESTI ÉS SZELLEMI MŰKÖDÉSÉT

ÖTÖDIK FEJEZET

A győztes étrend

A TESTI ÉS SZELLEMI TELJESÍTMÉNY JAVÍTÁSA

HATODIK FEJEZET

Agytorna

KONCENTRÁCIÓS ÉS STRESSZKEZELŐ TECHNIKÁK A KIVÁLÓ TELJESÍTMÉNY ELÉRÉSÉRE

HETEDIK FEJEZET

Testedzés

EGYSZERŰ FITNESZPROGRAM, AMELYET BÁRKI ELKEZDHET

NYOLCADIK FEJEZET

Bajnoki falatok

RECEPTEK, AMELYEK HOZZÁJÁRULTAK A SIKEREIMHEZ

Receptek

UTÓSZÓ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

FÜGGELÉK

ÚTMUTATÓ A JÓ ÉLELMISZEREKHEZ

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

ELŐSZÓ

CSÚCSTELJESÍTMÉNY: ez az, amit Novak Djokovicnak sikerült elérnie a tenisz világában. Csak kevesek jutnak el erre a szintre, hiszen ehhez tehetségre, bátorságra, elszántságra és a gátló tényezők kiiktatására van szükség. Legyen szó kvantumfizikáról, programozásról vagy éppen teniszről, a csúcsteljesítmény elérése a legfőbb motiváció az emberiség számára. Legtöbbünk számára azonban ez a csúcsteljesítmény elérhetetlen, mert fizikai és érzelmi korlátaink miatt képtelenek vagyunk teljesen kibontakoztatni a bennünk rejlő testi és szellemi potenciált. Novak Djokovic rendkívüli akadályokat leküzdve emelkedett fel a legmagasabb szintre a tenisz világában. Olyan országban – Szerbiában – végezte edzéseit, amely gyakorlatilag nincs is rajta a sportág térképén. Akkor sem hagyta abba a gyakorlást, amikor a koszovói háború idején szülővárosát, Belgrádot ostromolták, és családja hónapokig óvóhelyen élt. De hiába küzdött le számtalan nehézséget, mégis volt valami, ami kis híján legyőzte a bajnokot. S ez a valami nem volt más, mint a modern búza.

Aki látta Djokovicot a 2010-es Australian Open negyeddöntőjében Jo-Wilfried Tsonga ellen játszani, úgy érezhette, valami okból képtelen tartósan csúcsformában teniszezni: egy rossz ütés, egy ezredmásodpercnyi késlekedés, egy fájdalmas fintor egy erősebb adogatásfogadásnál, majd időkérés a negyedik játszmában, amelynek során látható volt, hogy a hasát fájlalja. A többórás küszködésnek aztán vereség lett a vége. A 2012-es Australian Open döntője Rafael Nadal ellen már egészen más történet volt. Djokovic végig könnyedén, magabiztosan játszott, egyszóval zseniális volt. Hogy mi volt az oka ennek a változásnak? A válasz egyszerű. Djokovic a hagyományos táplálkozási tanácsokkal szembemenve száműzte étrendjéből a teljes őrlésű gabonaféléket, s ezzel ledöntötte testi és szellemi teljesítőképességének korlátait.

Mindennek eredményeképpen 2011-ben három Grand Slam-tornán (Australian Open, Wimbledon, US Open) is győzni tudott, 12 hónap alatt 51 tornából 50-et nyert meg, és ezzel felkerült a férfi teniszezők világranglistájának élére. Az abban az évben nyújtott teljesítménye a többi sztárjátékost is lenyűgözte: Rafael Nadal például kijelentette, hogy Djokovic játéka jelenti a valaha általa látott legmagasabb szintű teniszt.

Hogyan lehetséges, hogy az emberi táplálkozás egy ilyen alapvető összetevőjét – a búza szinte az összes feldolgozott élelmiszerben megtalálható – kiiktatva egy sportoló teljesítménye egészen új magaslatokat érjen el, lehetővé téve testi és szellemi képességeinek teljes kibontakoztatását? Ez az a kérdés, amelynek megválaszolása leginkább foglalkoztatott az utóbbi években: miért van az, hogy a modern búza, amely a mezőgazdasági vállalkozók és a genetikusok által előállított, génmódosított termék, negatív hatással lehet a szellemi és testi teljesítményre, függetlenül egy adott személy tehetségétől, képességeitől és motivációjától?

Egészen megdöbbentő példákat is láttam e témával kapcsolatban. A modern búza képes tönkretenni az emésztésünket, savas refluxot, fekélyes vastagbélgyulladást és egyéb hasi betegségeket okozva. De előidézhet reumás ízületi gyulladást vagy autoimmun pajzsmirigygyulladást is. Pszichiátriai problémákat (paranoia, skizofrénia) válthat ki vagy súlyosbíthat, autista gyermekeknél pedig dühkitöréseket és tanulási nehézséget okozhat. Étvágygerjesztő hatása miatt könnyen hizlal, különösen hastájékon, így még a naponta több órát edző sportolók is túlsúlyosak lehetnek. A fent említettek mellett számos olyan problémát okozhat, amely rossz hatással van a sportteljesítményre, legyen szó figyelemzavarról, kimerültségről, a hormonháztartás zavarairól vagy érzelmi hullámzásról, amelyek bárkit bármikor sújthatnak.

Ahogyan sújtották Djokovicot is azon a bizonyos 2010-es, Tsonga elleni mérkőzésen, egy olyan összecsapáson, amelyet megnyerhetett volna. Teniszezőnő édesapjaként tisztában vagyok azzal, mennyi időt és energiát szentelt Djokovic annak, hogy a teniszvilág csúcsára jusson. Miképp lehet akkor, hogy a fizikai és mentális csúcsforma útjában álló megannyi leküzdendő akadály közül éppen egy banális étrendi baki bizonyult végzetesnek?

Úgy, hogy a búzából készült élelmiszerek fogyasztását mindig is nagy fontosságúnak tartották még a professzionális sport legmagasabb szintjein is, ahol pedig teljesítménycsökkenést és koncentrációs zavarokat okozhat, térdre kényszerítve a nagy bajnokokat.

Új időszámítás vette kezdetét a sport világában, olyan új korszak, amely az élet minden területére hatással van, s amelyben a sportolók bátran figyelmen kívül hagyhatják az „egészséges teljes őrlésű gabonafélék” fogyasztására ösztönző tanácsokat. Djokovic ez irányú tapasztalatai a megfigyelésem szerint tökéletes összhangban állnak sok ezer más emberével, akik ugyancsak kiiktatták az étrendjükből a modern búza minden formáját, s ennek nyomán egészségük és teljesítőképességük látványosan javult.

Nagy örömömre szolgál, hogy egy olyan, milliók által ismert és tisztelt, hiteles személyiség, mint Novak Djokovic, felvállalta ezt a témát a nyilvánosság előtt, s példát mutatott abban, mi minden érhető el, ha a kivételes elszántság és a kemény munka mellett figyelmet szentelünk az étrendünknek is.

WILLIAM DAVIS

(A NEW YORK TIMES BESTSELLERLISTÁJÁNAK ELSŐ HELYÉRE KERÜLT BÚZA NÉLKÜL CÍMŰ KÖNYV SZERZŐJE)

BEVEZETÉS

A változást hozó étrend

A TÖNK SZÉLÉRŐL A VILÁGRANGLISTA ÉLÉRE –18 HÓNAP ALATT

MIKÖZBEN A CSÚCSRA TÖRTEM, a mélybe zuhantam. Tizenkilenc éves voltam, egy ismeretlen srác egy háború sújtotta országból, aki hirtelen berobbant a nemzetközi élmezőnybe. Kilencmeccses győzelmi sorozattal a hátam mögött, a végső sikerre esélyesen jutottam be a 2006-os Croatia Open döntőjébe. A közönség az én oldalamon állt, a csapatom tagjai hangosan szurkoltak. Én azonban nem hallottam őket. Nem hallottam mást, csak zúgást a fejemben. És nem éreztem mást, csak fájdalmat. Nem kaptam levegőt az orromon keresztül, a mellkasomra nyomás nehezedett, a lábamat mintha betonba öntötték volna.

Ránéztem a háló túloldalán álló ellenfelemre, Stanislas Wawrinkára, majd a lelátó felé fordultam, ahol anyám ült. Aztán hirtelen összeestem a vörös salakon, és zihálva néztem fel a horvát égboltra. Az átok – egy rejtélyes erő, amely figyelmeztetés nélkül minden energiát kiszívott belőlem – újra lecsapott rám.

Akárhogy igyekeztem, nem kaptam levegőt. Apám, Srdjan a pályára rohant egy orvossal, felemelt, és a pálya szélén egy székbe ültetett. Felnéztem a lelátón pityergő anyámra, és tudtam, hogy a torna itt befejeződött számomra. És életem nagy álma is szertefoszlani látszott.

A legtöbb ember hatévesen még nem fogalmazza meg, mit is szeretne az élettől, én azonban így tettem. Tizenhárom évvel az említett eset előtt apró nappalinkban ültem, szüleim pizzázója felett, egy távoli szerb hegyvidéki városkában, Kopaonikban, és Pete Sampras wimbledoni győzelmét néztem a tévében. Arra gondoltam, hogy egy nap majd én leszek a helyében.

Azelőtt még sohasem teniszeztem. Nem is ismertem senkit, aki teniszezett volna. Szerbiában a tenisz szinte ismeretlen sportág volt, olyan, mint mondjuk a vívás. London pompája pedig annyira távol állt attól az üdülővároskától, ahol a családommal éltem, hogy messzebb már nem is lehetett. Mégis, abban a pillanatban már tudtam, mi az, amit mindennél jobban akarok: a fejem fölé emelni a wimbledoni trófeát, hallani a közönség ünneplését, és tudatában lenni annak, hogy én vagyok a világ legjobb játékosa.

Még négyéves koromban a szüleim vásároltak nekem egy kis, szivárványszínű ütőt meg pár műanyag labdát, amelyekkel órákig el tudtam játszani, az étterem falához ütögetve a labdákat. De attól a pillanattól kezdve, hogy megláttam Samprast, már biztos voltam a dolgomban. És az elkövetkező tizenhárom év minden egyes napját a célom elérésének szenteltem. Rengeteg áldozatot vállaló családtagjaim, a kezdetektől támogató barátaim, edzőim és szurkolóim mind-mind hozzájárultak ahhoz, hogy egyre közelebb kerüljek életem álmához.

Volt azonban valami, ami levertté, beteggé, erőtlenné tett. Akadtak, akik úgy vélték, valami allergia lehet, mások asztmára gyanakodtak, s voltak, akik egyszerűen formahanyatlásnak gondolták. De mindegy is, minek nevezték, a lényeg, hogy senki sem tudta, miről is van szó valójában.

Nem ez volt az első alkalom, hogy egy nagy tornán rosszul lettem. Egy évvel korábban, amikor még csak 153. voltam a világranglistán, első alkalommal indultam el a francia teniszbajnokságon, a Roland Garroson, s a világranglistán nyolcadik helyen álló Guillermo Coria megdöbbenésére megnyertem mérkőzésünk első játszmáját. A harmadik játszmában azonban lábaim megmerevedtek, nem kaptam rendesen levegőt, és végül feladtam a küzdelmet. „Láthatóan elfáradt egy idő után – jegyezte meg Coria a meccs után. – Megfelelő erőnléttel egy játékosnak képesnek kell lennie végigjátszani egy hosszú mérkőzést még nagy melegben is.”

Három hónappal később, életem első US Openjén szó szerint elájultam a Gael Monfils elleni mérkőzésemen az első fordulóban. Hanyatt feküdtem, mint egy partra vetett bálna a párás, 30 fokos melegben, levegő után kapkodtam, s vártam, hogy odajöjjön az edzőm. Négy kínos időkérést követően végül sikerült megnyernem a találkozót, de a közönség kifütyült, s az egyik fő beszédtéma a rossz erőnlétem lett. „Lehet, hogy változtatnia kellene pár dolgon” – jegyezte meg Monfils.

Megpróbáltam. A profi teniszben manapság a legapróbb változtatások – legyen szó technikáról, erőnléti edzésekről vagy mentális felkészítésről – jelenthetik a különbséget győzelem és vereség között. Minden reggel és délután edzettem, súlyokat emeltem, órákon át kerékpároztam vagy futottam, tehát egyszerűen elképzelhetetlen volt, hogy erőnléti problémáim legyenek. Cserélgettem az edzőimet és az erőnléti edzőimet, új edzésmódszerek után kutattam. Azt gondoltam, talán ha a technikámon változtatok valamit, az megszabadít ettől az átoktól. Megoperálták az orromat, hogy könnyebben tudjak levegőt venni. Minden egyes változtatás segített egy keveset: idényről idényre erősebb, edzettebb lettem. 2007-ben én lettem a második teniszező, aki mind Roger Federert, mind Rafael Nadalt le tudta győzni azóta, hogy a teniszvilág csúcsára kerültek.

Mégis, valahányszor egy nagyobb lépést tettem az álmom megvalósulása felé, úgy éreztem, valami láthatatlan erő visszahúz. A profi teniszben egy idény 11 hónapig tart, s ahhoz, hogy ez idő alatt egyenletes maradjon a formánk, kulcsfontosságú a mérkőzések közötti regenerálódás. Én viszont megnyertem egy tornát, aztán váratlanul összeestem a másikon; győztem egy fantasztikus mérkőzésen, majd feladni kényszerültem a következőt. Lehet, hogy nem is fizikális gondjaim voltak, hanem mentálisak. Elkezdtem meditálni, aztán jógázni, hogy megnyugtassam az elmémet. Egyre többet edzettem: napi tizennégy órát, minden egyes nap. Semmi más nem érdekelt, csak hogy szellemileg és testileg is előre lépjek. S mindeközben bejutottam a világranglistán az első 10-be.

Az álmom azonban nem az volt, hogy egyike legyek a legjobbaknak. Akkoriban két teniszező számított a világ legjobbjának, Federer és Nadal, s az ő szemükben nem voltam több apróbb bosszúságnál, aki azonnal feladja, ha egy meccs kezd komolyabbá válni. Ők voltak a csúcs, én viszont hozzájuk képest csak másodrangú játékos lehettem.

2008 januárjában megnyertem az első Grand Slam-tornámat, az Australian Opent, s ez nagy áttörésnek számított. Egy évvel később azonban ugyanott, az Andy Roddick elleni mérkőzésemen ismét fel kellett adnom a küzdelmet. Én vagyok a címvédő, és feladom? Mi lehet a baj velem? „Görcs, madárinfluenza, lépfene, SARS, torokgyulladás, nátha” – viccelődött Roddick azzal kapcsolatban, hogy milyen gyakran robbanok le. De még a rendszerint csendes és úriemberként viselkedő Federer is elítélően nyilatkozott rólam: „Ő meg a sérülései, az egész egy vicc.”

2009 végén még az edzéseim helyszínét is megváltoztattam; Abu-Dzabiba költöztem, azt remélve, hogy az Arab-öböl perzselő hőségében jobban fel tudok készülni a melbourne-i Australian Openre, s a jó akklimatizációval sikerül felülkerekedni a problémámon.

Kezdetben úgy látszott, végre tényleg megtaláltam a megoldást. 2010. január 27-én bejutottam az Australian Open negyeddöntőjébe, könnyedén jutván túl ellenfeleimen. A negyeddöntőben Jo-Wilfried Tsongával kerültem össze, aki a világranglista tizedik helyén állt. Én a harmadikon. Két évvel korábban, huszonegy évesen ugyanezen a pályán már legyőztem őt, és megszereztem első Grand Slam-győzelmemet. Most legalább olyan jól kellett játszanom, ha nem jobban.

Tsonga száz kilogrammnyi színtiszta izom, szerváinak a sebessége eléri a 220 km/h-t. Ha teljes erejét beleadja egy adogatásfogadásba, a labda olyan keményen és olyan erősen pörögve repül vissza, hogy szinte kiüti az ütőt az ember kezéből. De nemcsak erős, hanem rendkívül gyors mozgású játékos is. Aznap neonsárga pólójában olyan hatalmasnak tűnt, mint a nap, és olyan ellenállhatatlannak is. Az első játszmát 7-6-ra meg is nyerte, egy olyan tie-break után, amelynek során a közönség többször is felállva tapsolt. A második játszmában aztán kezdett megmutatkozni annak a megszállott munkának az eredménye, amelyet a felkészülésem során végeztem. 7-6-ra nyertem, és kezdtem Tsonga fölé kerekedni, ide-oda futtatva őt az alapvonal mentén. Az egyéni versenyeken használt pálya 8,23 m széles, és én a teljes területét be tudtam játszani. A harmadik játszmát könnyed 6-1-gyel hoztam. Úgy éreztem, hogy megvan a mérkőzés.

És akkor újra megtörtént. A negyedik játszmában, Tsonga 1-0-s vezetésénél a láthatatlan erő ismét lecsapott rám. Amikor ellenfelem megkezdte volna a következő adogatását, felfordult a gyomrom; megkértem játékvezetőt, hogy hadd menjek ki vécére. Nem akartam, hogy ellenfelem lássa, mi is történik velem. Berohantam az öltözőbe, majd egyenesen a vécébe mentem, és térdre rogytam. Görcsölő gyomorral a kagyló szélét markolva úgy éreztem, a maradék erőmet is kihányom magamból.

A pályára visszatérve már nem ugyanaz a játékos voltam, mint korábban. Tsonga tisztában volt azzal, hogy lerobbantam, s mivel ő szervált, fel-alá futtatott a pályán. Játszadozott velem. Éreztem, hogy a közönség most már neki szorít, s az adogatásai is egyre erősebbek, gyorsabbak lettek. Vagy csak én lettem egyre gyengébb és lassabb. Mintha egy óriás ellen küzdöttem volna. Többször is előfordult, hogy mozdulni sem tudtam az ütéseire a kék színű, kemény borítású pályán; a lábaim nem engedelmeskedtek. A negyedik játszmát 6-3-ra nyerte Tsonga.

Az ötödik szett elején már mindenki számára nyilvánvaló volt a mérkőzés kimenetele. Tsonga 3-1-es vezetésénél, 0-40-es állásnál érkezett el pályafutásom mélypontja. 0-40-re álltam a saját adogatójátékomban. Tökéleteset kellett szerválnom, hogy kibillentsem ellenfelemet az egyensúlyából, és visszajöjjek valamennyire a mérkőzésbe. Ha csak egy kis esélyem is volt a felzárkózásra, azt meg akartam ragadni. Ehhez az kellett, hogy ez legyen a legjobb adogatás abból a sok százezerből, amelyet életem során ütöttem.

Két pattintás, majd feldobtam a labdát a levegőbe. Igyekeztem a lehető legjobban megnyújtani a törzsemet, de a mellkasomat összeszorította valami. Mintha egy kalapács lett volna a kezemben teniszütő helyett. A testem felmondta a szolgálatot.

Hiba.

Az agyam is leblokkolt. Két pattintás, szerva.

Kettős hiba.

Game, Tsonga.

A vége gyors lett és könyörtelen, akár egy kivégzés. Miután kezet ráztunk a hálónál, Tsonga körbetáncolta a pályát, ünnepeltette magát a közönséggel, s csak úgy duzzadt az erőtől. Engem viszont mintha kifacsartak volna.

Tizenhét éve edzettem minden egyes nap, mégsem éreztem testileg és lelkileg elég erősnek magam ahhoz, hogy felvegyem a versenyt a legjobbakkal. Pedig megvolt hozzá a tehetségem, a tudásom, a motivációm. Kipróbáltam már az összes ismert edzésmódszert, felkerestem a világ legjobb orvosait. Valami olyasmi akadályozott, aminek okát még csak nem is sejthettem. Az edzésekkel, a felkészüléssel nem volt semmi gond.

Az étkezésemmel annál inkább.

A változást hozó étrend

Az a 2010. január 27-én elkövetett kettős hiba volt pályafutásom mélypontja. 2011 júliusára, vagyis mindössze tizennyolc hónappal később azonban már teljesen más ember voltam. Öt kilóval könnyebb, s erősebb, egészségesebb, mint gyerekkorom óta bármikor. Ekkorra már sikerült teljesítenem két fontos életcélomat: nyerni tudtam Wimbledonban, és a világranglista élére kerültem. Rafael Nadal utolsó, elkeseredett fonákját figyelve a wimbledoni döntőben eszembe jutott hatéves önmagam, a kissrác a semmiből, a lehetetlen álmaival.

A földre rogytam, karomat az égnek emeltem. Letéptem néhány szál füvet a wimbledoni pályáról, és megettem. Verejtékíze volt. Az én verejtékemé. Mégis édesebbnek éreztem mindennél, amit korábban kóstoltam.

Nem egy új edzésmódszernek volt köszönhető, hogy mindössze másfél év leforgása alatt egy nagyon jó játékosból a világ legjobbja lettem. Nem használtam új ütőt, nem cseréltem le az edzőmet, de még csak újfajta szervát sem tanultam. Ezeknek semmi közük sem volt ahhoz, hogy lefogytam, hogy javult az összpontosításom, és hogy kicsattantam az egészségtől. A fejlődés az új étrendemnek volt köszönhető.

Az életem attól változott meg, hogy a szervezetem számára megfelelő ételeket kezdtem enni. Az új étrendem első három hónapjában a testsúlyom 82 kg-ról 78 kg-ra csökkent, a családom és a barátaim aggódtak is, hogy túl sovány vagyok. De frissebbnek, elevenebbnek, energikusabbnak éreztem magam, mint addig bármikor. Gyorsabb lettem, rugalmasabb, olyan labdákat is elérek, amelyeket más játékosok nem, de emellett az erőmből sem veszítettem, és tökéletesen tudok koncentrálni. Sosem érzem magam fáradtnak, nincs többé légszomjam. Az allergiám és az asztmám megszűnt, a félelmeimet és a kétségeimet magabiztosság váltotta fel. Csaknem három éve nem volt komolyabb náthám, influenzám.

Bizonyos sportújságírók szerint a 2011-es idényem volt a legkiemelkedőbb egy év, amelyet profi teniszező egyéniben valaha is teljesített. Tíz tornát nyertem meg, ebből három Grand Slamet, és sorozatban negyvenhárom mérkőzésen maradtam veretlen. És ehhez mindössze egyetlen dolgon változtattam: az étrendemen.

Lenyűgöző volt megtapasztalni, hogy egy ilyen egyszerű változtatás milyen drámai eredménnyel járhat. Egyszerűen csak elhagytam a glutént (a búzában található fehérjét) néhány napra, és azonnal jobban éreztem magam. Könnyedebb és gyorsabb lettem, nemcsak testben, hanem fejben is. Két hét elteltével már tudtam, hogy megváltozott az életem. Bevezettem még néhány apróbb változtatást – csökkentettem a cukorfogyasztást, elhagytam a tejtermékeket –, és kijelenthetem, minden reggel úgy ébredtem fel, hogy új ember vagyok; egyből kipattantam az ágyból, tettre készen. És rájöttem, hogy tapasztalataimat meg kell osztanom másokkal is.

Nem kell profi sportolónak, teniszezőnek lenni ahhoz, hogy a könyvben ismertetett egyszerű étrendbeli változtatásokat végrehajtsuk, s hogy ezáltal erősebbek, egészségesebbek, magabiztosabbak legyünk.

Sőt, valójában nem is nevezhető szigorú értelemben vett diétának az, amit a következőkben ismertetni fogok, hiszen a diéta valami olyasmit jelent, hogy mindig pontosan az előírt ételeket kell fogyasztanunk. Ennek nem lenne sok értelme. A legtöbb diéta abból indul ki, hogy ugyanaz az étrend mindenkinél ugyanúgy működik, hogy vannak bizonyos ételek, amelyeket „mindenképpen” fogyasztani kell, legyen az ember 27 éves teniszező, 35 éves, kétgyermekes anya vagy 50 éves vezérigazgató. A „mindenképpen” nem jó szó. Mindannyiunk teste különböző, elég csak a teljesen egyedi ujjlenyomatunkra gondolni. Nem akarom, hogy bárki is azt az étrendet kövesse, amely az én testem számára a legideálisabb; azt szeretném megmutatni, hogyan találhatja meg a saját teste számára legjobb étrendet.

Egyszerű változtatások, kiemelkedő eredmények

Aki azért edz, hogy fittebb legyen, kordában tartsa a testtömegét, és növelje az energiaszintjét, az egyvalamire már jó eséllyel rájött: ez egyáltalán nem könnyű feladat.

Én vagyok rá az élő bizonyíték. Az egész pályafutásom során szinte mindennap három–öt órát edzettem. Nem kevesebb mint kilencvenhét mérkőzést játszottam egy év alatt a legjobb teniszezők ellen. Azokon a napokon, amikor nincs meccsem, több mint három órát töltök a pályán, utána kilencven percet a konditeremben, majd jóga- vagy tajcsiórán veszek részt, végül, ha lehet, futok, kerékpározom vagy kajakozom egy keveset. És még ezzel az edzésmennyiséggel sem voltam elég gyors, könnyen kifulladtam, és volt egy kis túlsúlyom is. Ezzel csak azt akarom mondani, hogy aki azt hiszi, pusztán az edzésekkel minden problémától meg fog szabadulni, gondolja át még egyszer. Napi legalább öt óra edzéssel sem voltam eléggé fitt. Vajon azért volt rajtam négy kiló felesleg, mert nem edzettem eleget?

Nem. Azért voltam nehézkes és fáradékony, mert azt ettem, amit a legtöbb ember. Úgy étkeztem, mint egy szerb (vagy egy amerikai): rengeteg olasz kaja, pizza, tésztafélék és elsősorban kenyér, továbbá nehéz húsételek naponta többször is. Meccsek közben cukorkát vagy más cukros édességet nassoltam energiapótlás gyanánt, s azt számolgattam, mennyi sütit tudok ledolgozni az edzéseimmel. Arra azonban nem gondoltam, hogy ez a fajta táplálkozás gyulladásos problémákra vezethet. A test jelzi, ha neki nem tetsző dolgokat fogyasztunk: teltségérzettel, ízületi fájdalommal, hasgörccsel. Az orvosok a gyulladásos tüneteket számos betegséggel hozzák kapcsolatba az asztmától az ízületi gyulladáson át az Alzheimer-kórig. Képzelje el, hogy egy szöget ver be egy deszkába, és véletlenül rácsap a hüvelykujjára. Fáj, igaz? A hüvelykujja megduzzad és vörös lesz, vagyis begyullad. Most képzelje el, hogy ez a gyulladás a testén belül alakul ki, olyan helyen, ahol nem látja. Ez történik, ha olyan ételeket fogyasztunk, amelyek nem jók a szervezetünknek. Az Australian Openen való összeomlásom nem volt más, mint a szervezetem jelzése, hogy belülről teszem tönkre magamat. Meg kellett tanulnom hallgatni rá. Amint ezt megtettem, minden megváltozott. És nem csupán a teniszkarrieremet értem ezen. Az egész életem. Lehet varázslatnak nevezni – ami azt illeti, varázslatnak is éreztem. De valójában nem volt szó többről, mint hogy különféle ételeket próbáltam ki. Igyekeztem megtalálni azokat, amelyek leginkább megfelelnek a testemnek, s mindennapi étrendem részévé tettem őket. Rájöttem, mely ételek ártanak nekem, s melyek segítenek. Ez nem volt túlságosan nehéz, be is fogom mutatni, hogyan (lásd a negyedik fejezetet). Ha már tudjuk, melyek a megfelelő ételek, mikor kell fogyasztani őket, és hogyan kell a legtöbbet kihozni a pozitív hatásukból, máris megvan a terv testünk és életünk átformálására.

Íme, az első lépések: hagyja el a glutént az étrendjéből két hétre! (Ez egyszerűbb, mint gondolná, ahogyan a későbbiekben látni fogja.) Ezután két hétre fogja vissza a túlzott cukor- és tejtermékfogyasztást, és figyelje, hogyan érzi magát (személyes tipp: nagyszerűen fogja). De az étrendi változtatás csak a kezdet. Azt is meg fogja tanulni, hogyan egyen, vagyis miképp hangolja össze az ételeket teste szükségleteivel, hogy pontosan azt és akkor adja a szervezetének, amire és amikor igénye van. És azt is megtanulhatja, miképp segítheti elő testi és szellemi fejlődését azzal, hogy a megfelelő étrendet különféle stresszkezelő technikákkal ötvözi. Nyugodtabb lesz, összeszedettebb és tudatosabb. Ami azt illeti, a legnagyobb ösztönzést e könyv megírásához az jelentette, hogy megmutassam másoknak is, hogyan változtathatnak nemcsak a testükön, hanem az egész életükön is – mindössze tizennégy nap alatt. Reggelente könnyebben kel fel, energikusabbnak érzi magát, és hamarosan a külsején is észreveszi a változásokat. Rövid időn belül képes lesz felfigyelni teste jelzéseire, felismerni szükségleteit, és megérteni, mit kell kerülnie.

Félreértés ne essék: az ön teste más információkat fog közölni, mint az enyém. Mindannyian mások vagyunk