részlet

Budapest, 2021

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Sally Rooney: Beautiful World, Where Are You

Copyright © Sally Rooney, 2021
All rights reserved.

Hungarian translation © Dudik Annamária Éva, 2021
© XXI. Század Kiadó, 2021

Borítóterv © Jon Gray

ISBN 978-963-568-130-3

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Berta Ádám
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Amikor írok, általában azt gondolom, nagyon fontos, amit írok, én pedig roppant kifinomult író vagyok. Szerintem mindenki így van ezzel. Van azonban egy kis csücsök az elmémben, ahol pontosan tudom, mi vagyok: kicsi, nagyon kicsi író. Esküszöm, tudom. De nem nagyon izgat.

Natalia Ginzburg: My Vocation

1

Egy nő ült a szálloda bárjában, az ajtót figyelte. Külseje nett, rendezett volt: fehér blúz, fül mögé simított szőke haj. A telefonja kijelzőjére, egy üzenetküldő szolgáltatás felületére pillantott, majd újra az ajtóra nézett. Március vége volt, a bárban gyér volt a forgalom, a nő jobbján lévő ablak mögött a nap már majdnem belebukott az Atlanti-óceánba. Négy perccel múlt hét óra, majd öttel, hattal. A nő futólag, különösebb érdeklődés nélkül szemügyre vette a körmeit. Nyolc perccel hét után belépett egy férfi az ajtón. Apró termetű, barna hajú, keskeny arcú férfi volt. Körülnézett, megszemlélte a többi vendég arcát, majd elővette a telefonját, a kijelzőre nézett. Az ablaknál ülő nő észrevette, de csak szemmel tartotta, nem tett semmit, hogy magára vonja a figyelmét. Ránézésre nagyjából egykorúak lehettek, harminc év körüliek. A nő hagyta ácsorogni a férfit, amíg az aztán észre nem vette őt, és oda nem ment hozzá.

Te vagy Alice?, kérdezte a férfi.

Én, felelte a nő.

Én meg Felix. Bocs a késésért.

Semmi baj, felelte a nő kedves hangon. A férfi megkérdezte tőle, mit kér inni, majd a pulthoz ment rendelni. A pincérnő megkérdezte tőle, hogy van, mire azt válaszolta: Jól, aha, és te? Vodka-tonikot és egy korsó világosat kért. Nem vitte ki a tonikot üvegben az asztalhoz, inkább gyors, gyakorlott csuklómozdulattal pohárba töltötte. A nő az asztalnál a söralátéten dobolt az ujjaival, várt. Amióta a férfi belépett a helyiségbe, ő éberebb lett, felélénkült. Most kinézett a naplementére, mintha az érdekelné, bár korábban ügyet sem vetett rá. A férfi visszatért, letette az italokat, egy csepp sör kicsordult a pohárból, a nő a gyorsan lefelé csorgó cseppet nézte a férfi poharának oldalán.

Azt mondtad, most költöztél ide, szólalt meg a férfi. Valóban?

A nő bólintott, belekortyolt az italába, megnyalta a felső ajkát.

Minek?, kérdezte a férfi.

Hogy érted ezt?

Nem sok minden van itt, amiért érdemes ideköltözni. Innen inkább elköltözni szoktak. Nem hinném, hogy a munkád miatt jöttél, vagy igen?

Ja, nem. Nem igazán.

Futó pillantást váltottak, ami megerősítette, hogy a férfi ennél több magyarázatot vár. A nő szeme villant egyet, mintha éppen döntésre próbálna jutni valamiben, aztán halványan, de barátin, szinte cinkosan a másikra mosolygott.

Szerettem volna elköltözni valahová, magyarázta, aztán hallottam, hogy van itt egy ház közvetlenül a falu mellett, egy barátom ismeri a tulajt. Kiderült, hogy ezer éve próbálják eladni, aztán végül elkezdtek keresni valakit, aki ott lakna, amíg ez nem sikerül. Én meg arra gondoltam, jó lenne a tengerparton lakni. Azt hiszem, igazából kicsit hirtelen döntöttem. Szóval… De ennyi az egész, más oka nincs.

A férfi ivott, hallgatta a nőt. A válasza vége felé a nőt mintha kissé elfogta volna az idegesség, ami enyhe zihálásban és valamiféle önironikus arckifejezésben nyilvánult meg. A férfi szenvtelenül nézte az előadását, majd letette a poharat.

Értem, mondta. És eddig Dublinban éltél, ugye?

Mindenfelé. Egy ideig New Yorkban. Dublini vagyok, azt hiszem, ezt már mondtam. De tavalyig New Yorkban éltem.

És mihez fogsz itt kezdeni? Munkát keresel, vagy mi?

A nő hallgatott. A férfi elmosolyodott, hátradőlt, még mindig a nőt nézte.

Bocs a sok kérdésért. Csak még mindig nem értem ezt az egészet.

Á, semmi gond. Mint látod, nem erősségem a válaszolgatás.

Na és mi a foglalkozásod? Ez az utolsó kérdésem.

A nő visszamosolygott rá, most kissé feszülten. Író vagyok, felelte. Meséld el inkább te, hogy mivel foglalkozol.

Á, az én szakmám nem ilyen szokatlan. Érdekelne, miről írsz, de nem kérdezem meg. Én egy raktárban dolgozom, a falu mellett.

Mit csinálsz ott?

Hát, mit is, felelte filozofikusan. Leveszem a polcokról a megrendelt termékeket, kocsira rakom, majd elviszem őket a csomagolóba. Nem túl izgalmas.

Szóval nem szereted?

Basszus, dehogy. Kurvára utálom. De azért senki sem fizet, hogy olyasmit dolgozzam, amit szeretek, nem? Ez a munka lényege, ha jólesne, ingyen is megcsinálnánk.

A nő mosolygott, és azt mondta, ez igaz. Az ablak túloldalán még inkább besötétedett az égbolt, egyre több fény gyúlt a lakókocsiparkban: a kültéri lámpák hűvös, sós derengése és az ablakokból áradó melegebb, sárga ragyogás. A pincérnő kijött a pult mögül letörölni az üres asztalokat. Az Alice nevű nő pár pillanatig nézte, majd ismét a férfi felé fordult:

Na és hogy szoktak szórakozni errefelé az emberek?

Úgy, mint máshol. Van pár kocsma. Egy éjszakai klub Ballinában, az kábé húsz perc innen autóval. Meg persze vannak játszóházak, játéktermek, de azok inkább gyerekeknek valók. Gondolom, neked még nemigen vannak errefelé barátaid.

Te vagy az első ember, akivel a költözésem óta beszélek.

A férfi felvonta a szemöldökét. Gátlásos vagy?

Mondd meg te.

Egymásra néztek. A nő már nem tűnt idegesnek, inkább távolságtartónak, a férfi tekintete viszont bejárta a nő egész arcát, mintha össze akarna rakni valamit. De egy-két pillanat múlva sem tűnt úgy, mintha arra jutott volna, hogy sikerült is neki.

Szerintem lehet, állapította meg.

A nő megkérdezte tőle, hol lakik, mire azt felelte, hogy a haverjaival együtt bérel egy házat a közelben. Kinézett az ablakon, és hozzátette, hogy onnan, ahol ülnek, látni is lehet a lakópark nagy részét, ott van a lakókocsipark mögött. Áthajolt az asztal fölött, hogy megmutassa a nőnek, de végül mégiscsak túl sötét volt hozzá. Na mindegy, ott van a túloldalon, szögezte le. Ahogy közelebb hajolt a másikhoz, találkozott a tekintetük. A nő lesütötte a szemét, a férfi pedig mintha elnyomott volna egy mosolyt, miközben újra helyet foglalt. A nő megkérdezte tőle, itt laknak-e még a szülei. Azt felelte, az anyja egy éve meghalt, az apja meg „isten tudja, hol van”.

Vagyis igazából valószínűleg Galwayben vagy valami hasonló helyen van, fűzte tovább. Nem fog Argentínában meg ilyen helyeken felbukkanni. De évek óta nem láttam.

Részvétem az anyukád miatt.

Hát ja. Kösz.

Én is rég láttam apámat. Ő… nem túl megbízható.

Felix felpillantott. Tényleg? Iszik?

Hm. És… Hát tudod, mindenféle történeteket talál ki.

Felix bólintott. Azt hittem, az a te munkád, mondta.

A nő láthatóan elpirult erre a megjegyzésre, ami mintha meglepte volna a férfit, talán még meg is ijesztette. Nagyon vicces, mondta a nő. Na mindegy. Kérsz még egy italt?

A második után ittak egy harmadikat is. A férfi megkérdezte a nőtől, van-e testvére, az azt felelte, van egy öccse. A férfi azt mondta, neki is fiútestvére van. A harmadik ital végére Alice arca rózsás lett, szeme zavaros, csillogó. Felix pontosan ugyanúgy nézett ki, mint amikor belépett a bárba, sem magatartásában, sem hangjában nem állt be változás. Miközben a nő tekintete egyre többet kóborolt a teremben, egyre mérséklődő érdeklődéssel pásztázta a környezetüket, addig a férfi egyre érdeklődőbben, áthatóbban vizslatta a másikat. A nő azzal szórakoztatta magát, hogy összekocogtatta a jégkockákat az üres pohárban.

Megnézed a házamat?, kérdezte. Régóta szeretnék elhencegni vele, de nem ismerek senkit, akit meghívhatnék. Persze a barátaimat meg fogom hívni, nyilván. De ők sokfelé laknak.

New Yorkban.

Főleg Dublinban.

Merre van a ház? Oda tudunk menni gyalog?

Hogyne. Muszáj is gyalog mennünk. Én nem tudok vezetni, te tudsz?

Most nem, nem. Legalábbis nem kockáztatnám meg. De jogsim van, aha.

Komolyan? Milyen romantikus, dünnyögte a nő. Kérsz még egyet, vagy mehetünk?

A férfi a homlokát ráncolta vagy a kérdésre, vagy a kérdés megfogalmazására, vagy a „romantikus” szóra. A nő a táskájában kotorászott, nem nézett fel.

Aha, menjünk, miért ne, mondta a férfi.

A nő felállt, elkezdte felvenni a kabátját, egy bézs egysoros esőkabátot. A férfi nézte, ahogy felhajtja az egyik kézelőt, hogy pont úgy álljon, mint a másik. Alig volt magasabb a nőnél.

Milyen messze van?, érdeklődött.

A nő pajkosan rámosolygott. Meggondoltad magad? Ha elfáradsz a gyaloglásban, nyugodtan otthagyhatsz, leléphetsz, én hozzá vagyok szokva. A sétához, mármint. Nem ahhoz, hogy faképnél hagynak. Bár talán ahhoz is, de ilyesmit nem szoktam vadidegenek orrára kötni.

A férfi erre semmit sem felelt, csak bólintott, a türelem bizonytalanul komor arckifejezésével, mint akinek egy-két óra társalgás után feltűnt a nő személyiségének ez az aspektusa, hogy hajlamos „szellemeskedni” és bőbeszédű lenni, de úgy döntött, nem foglalkozik vele. Távozás közben elköszönt a pincérnőtől. Alice ezen mintha megütközött volna, visszapillantott a válla fölött, mintha a nőt szeretné még egyszer látni. Amikor kiléptek a járdára, megkérdezte a férfit, ismeri-e. Mögöttük halk morajjal hullámzott a tenger a dagályban, hűvös volt a levegő.

A lányt, aki ott dolgozik? Ismerem, aha. Sinead. Miért?

Biztosan gondolkodik azon, miért beszélgetsz velem.

Felix színtelen hangon felelt: Szerintem van sejtése róla. Merre megyünk?

Alice esőkabátja zsebébe mélyesztette a kezét, és elindult felfelé a domboldalon. Mintha kihívást vagy akár elutasítást észlelt volna a férfi hangjában, amitől nem megijedt, hanem még eltökéltebb lett.

Miért, gyakran találkozol ott nőkkel?, kérdezte.

A férfinak szednie kellett a lábát, hogy lépést tudjon tartani vele. Ez fura kérdés, felelte.

Az? Nyilván fura vagyok én is.

Szerinted rád tartozik, hogy találkozom-e ott másokkal?

Természetesen semmi sem tartozik rám. Csak kíváncsi vagyok.

A férfi mintha eltűnődött volna ezen, és halkabban, kevésbé magabiztosan megismételte: Jó, de akkor sem hiszem, hogy rád tartozik. Pár másodperc múlva hozzátette: Te javasoltad a szállodát. De csak hogy tudd. Sosem szoktam odamenni. Szóval nem, nem gyakran találkozom ott másokkal. Így jó?

Jó, rendben. Kíváncsivá tett, hogy azt mondtad, hogy a pultos lánynak „van sejtése” arról, miért vagyunk ott.

Nyilván rájött, hogy randink van. Csak ezt akartam mondani.

Bár Alice nem fordult a másik felé, az arcán az eddiginél kicsit vidámabb kifejezés jelent meg, vagy másféle vidámság. Nem zavar, hogy az ismerőseid azt látják, hogy idegenekkel randizol?

Úgy érted, hogy kínos-e? Nem nagyon izgat, nem.

Az Alice házáig tartó, part menti út további részén Felix társasági életéről beszélgettek, pontosabban Alice feltett néhány kérdést ebben a témában, amelyeket Felix fontolóra vett és megválaszolt. A tenger moraja miatt mindkét fél a korábbinál hangosabban beszélt. A férfi nem mutatott meglepetést a nő kérdéseire, készségesen felelgetett, de nem bonyolódott feleslegesen hosszú fejtegetésekbe, nem osztott meg több információt a másikkal, amint amennyit az kifejezetten igényelt. Elmondta, hogy elsősorban olyanokkal tartja a kapcsolatot, akikkel együtt járt iskolába, illetve akiket a munkája révén ismer. A két kör között volt némi átfedés, de nem sok. Ő nem tett fel kérdéseket Alice-nek, talán eltántorították a nő korábbi félénk válaszai, vagy talán csak már elveszítette az érdeklődését.

Itt van, szólalt meg végül a nő.

Hol?

Alice kireteszelt egy alacsony, fehér kaput. Itt, mondta. Felix megtorpant, a lejtős, zöldellő kert végében álló házra nézett. Egyik ablakban sem világított fény, és a homlokzatból nem sok látszott, de a férfi arckifejezése elárulta, hogy tudja, hol vannak.

Te a plébánián laksz?

Ja, nem tudtam, hogy ismered a házat. Akkor már a bárban megmondtam volna, nem titkolózni akartam.

Kitárta a kaput, és Felix még mindig a tengerre néző, fölöttük magasodó ház alakját bámulva követte. Körülöttük a sötét, zöld kert susogott a szélben. Alice könnyedén lépkedett, majd benyúlt a táskájába, a kulcsot kereste. Hallatszott a csörgés, mégsem lett meg a kulcs. Felix állt, nem szólt semmit. A másik elnézést kért a késlekedésért, bekapcsolta a telefonja lámpáját, megvilágította a táska belsejét, majd a ház lépcsőire irányította a hideg, szürke fényt. Felix zsebre dugott kézzel várt. Megvan, jelentette be Alice. Kinyitotta az ajtót.

Odabent tágas, vörös-fekete csempével burkolt előtér fogadta őket. Fejük fölött márványozott üveg lámpabúra lógott, a falnál pedig faragott vidra állt egy kecses, törékeny asztalon. Alice az asztalkára dobta a kulcsot, futólag belepillantott a falon függő homályos, foltos tükörbe.

Egyedül béreled az egészet?

Tudom. Nyilvánvalóan túl nagy. És egy csomót költök a fűtésre. De szép, nem? És nem kell bérleti díjat fizetnem. Bemegyünk a konyhába? Visszakapcsolom a fűtést.

Felix követte a folyosón a nagy konyhába, amelynek egyik falánál beépített konyhabútor, a másik oldalon étkezőasztal állt. A mosogató felett a hátsó kertre nyílt egy ablak. Felix megállt az ajtóban, miközben Alice az egyik szekrényben keresett valamit. Megfordult, a férfira nézett.

Leülhetsz, ha akarsz. De ha úgy jobb neked, akkor persze maradj állva. Kérsz egy pohár bort? Semmi más nincs a házban, ital legalábbis. De én előtte iszom egy pohár vizet.

Miket írsz? Ha író vagy.

Alice megfordult, kissé zavartan. Ha az vagyok? Csak nem gondolod, hogy hazudok. Akkor valami jobbat találnék ki. Regényeket írok. Könyveket.

És abból meg lehet élni?

Mintha érezné, hogy ez a kérdés új értelmet nyert, Alice megint rápillantott, majd engedte tovább a vizet a pohárba. Igen, meg, mondta. A férfi tovább nézte, és az asztalhoz ült. A székek ülőfelületét gyűrött rozsdabarna kárpittal párnázták ki. Minden nagyon tisztának tűnt. Felix mutatóujja hegyével megdörzsölte a sima asztallapot. Alice letett elé egy pohár vizet, leült az egyik székre.

Jártál már itt? tudakolta. A házat ismerted.

Nem, csak azért ismerem, mert itt nőttem fel. Azokat sem ismertem, akik itt laktak.

Én is alig. Egy idősebb házaspár. A nő képzőművész, azt hiszem.

Felix bólintott, nem szólt.

Körbevezethetlek, ha akarod, tette hozzá Alice.

Felix még mindig nem szólt, de ezúttal nem is bólintott. Nem tűnt úgy, mintha Alice-t ez zavarná; inkább csak megerősítette egy régebben ébredt gyanúját, és amikor megszólalt, továbbra is száraz, szinte gúnyos hangon beszélt.

Biztosan bolondnak tartasz, amiért itt lakom egymagam, jegyezte meg.

Ingyen? Hagyjál már, hülye lennél, ha nem laknál itt, mondta Felix. Fesztelenül ásított egyet, és kinézett az ablakon, vagyis inkább az ablakra nézett, mivel odakint sötét volt, az üveg most már csak a szobabelsőt tükrözte. Hány hálószoba van itt? Csak kíváncsiságból kérdem.

Négy.

Hol van a tiéd?

Erre a hirtelen kérdésre Alice-nek először a szeme sem rebbent, csak a poharát bámulta elmélyülten, majd a férfi szemébe nézett. Az emeleten, mondta. Minden hálószoba az emeleten van. Megmutassam?

Miért ne?

Felálltak. Az emeleten, a lépcső végében szürke, rojtos török szőnyeg borította a padlót. Alice kinyitotta a szobája ajtaját, felkapcsolt egy kis állólámpát. Balján nagy méretű franciaágy állt. A fapadló csupasz volt, az egyik falon jádezöld csempékkel kirakott kandalló nyílt. Jobboldalt széles tolóablak nézett a tengerre, a sötétre. Felix az ablakhoz lépett, közel hajolt az üveghez, hogy saját árnyéka elnyomja a visszavert fényt.

Nappal szép lehet innen a kilátás, jegyezte meg.

Alice még mindig az ajtónál állt. Igen, gyönyörű. Egyébként este még szebb.

Felix elfordult az ablaktól, elismerőn végignézett a szobán, Alice meg őt nézte.

Nagyon szép, állapította meg. Nagyon szép szoba. Írni fogsz egy könyvet, amíg itt vagy?

Megpróbálok, azt hiszem.

És miről szólnak a könyveid?

Hát, nem is tudom. Az emberekről.

Elég tág fogalom. Milyen emberekről írsz, olyanokról, mint te?

Alice higgadtan ránézett, mintha mondani akarna valamit: talán hogy érti ezt a játszmát, és hogy még győzni is hagyná, ha a férfi tisztességesen játszana.

Milyen embernek képzelsz?, tudakolta.

Tekintetének higgadt hűvöse mintha felzaklatta volna Felixet, aki hirtelen, ugatva felnevetett. Nocsak, nocsak, mondta. Alig pár órája ismerlek, még nem döntöttem el, milyennek tartalak.

Remélem, majd szólsz, ha döntöttél.

Lehet.

Alice pár pillanatig állt a szobában, egészen mozdulatlanul, miközben Felix bóklászott egy kicsit, úgy tett, mintha szemügyre venne ezt-azt. Már akkor tudták mindketten, hogy mi fog történni, bár egyikük sem tudta volna pontosan megmondani, honnan tudják. Alice elfogultság nélkül várakozott, miközben a férfi tovább nézelődött, míg végül, amikor talán már nem maradt energiája tovább halogatni az elkerülhetetlent, köszönetet mondott Alice-nek, és távozott. Alice lekísérte; félig. A lépcsőn állt, amikor a férfi kilépett az ajtón. A szokásos. Utána mindketten rosszul érezték magukat, igazából egyikük sem tudta, miért fulladt kudarcba ez az este. Alice magányosan állt a lépcsőn, visszanézett az emeletre. Kövessük most a tekintetét, vegyük észre a nyitva maradt szobaajtót, a korlátoszlop fölött látható fehér falszeletet.

2

Kedves Eileen! Olyan régóta várom, hogy válaszolj az előző emailemre, hogy fogtam magam, és – képzeld! – írok egy másikat, mielőtt megérkezne a válasz. Mentségemre szóljon, hogy már így is túl sok minden gyűlt össze, és ha tovább várok rád, egy részét el fogom felejteni. Tudnod kell, hogy a levelezésünk tart életben, az, hogy jegyzetelek hozzá, ezáltal megőrzök valamit az egyébként szinte értéktelen, sőt talán teljesen értéktelen létemből ezen a gyorsan korcsosuló bolygón… Ezt a bekezdést elsősorban azért írtam le, hogy bűntudatot ébresszek benned, amiért eddig nem válaszoltál, és ezúttal gyorsabb választ garantáljak magamnak. Mit csinálsz egyébként, ha már nem nekem nem írsz? Ne mondd, hogy dolgozol.

Őrület belegondolni, mennyi lakbért fizetsz Dublinban. Tudtad, hogy drágább a lakhatás ott, mint Párizsban? És már bocs, de Dublin mégsem Párizs. Az egyik baj az, hogy Dublin szó szerint és átvitt értelemben is lapos – ebből adódóan minden egy síkon zajlik. Más nagyvárosokban van metróhálózat, ami mélységet ad a településnek, és meredek hegyoldalak vagy felhőkarcolók segítik a felfelé terjeszkedést, Dublinban viszont csak alacsony, szürke házak guggolnak egymás mellett, és villamosok járják az utcákat. Nincsenek udvarok, tetőteraszok, mint Európa más nagyvárosaiban, amelyek legalább tagolják a felszínt – ha nem is vertikálisan, de konceptuálisan. Gondolkoztál már ezen? Ha nem, tudattalanul talán akkor is észlelted. Dublinban nehéz nagyon magasra vagy nagyon mélyre menni, nehéz elveszni vagy másokat elveszíteni, távlatokat találni. Ez akár demokratikus városrendezésnek is tűnhet, hiszen így minden szemtől szembe zajlik, hogy mást ne mondjak, egyenlő feltételekkel. Igaz, hogy itt senki sem néz le ránk a magasból. Ettől azonban az égbolt teljesen domináns pozícióba kerül. Az eget sehol semmi sem tagolja vagy töri meg jelentőségteljesen. Mondhatod erre, hogy ott van a Spire, és elismerem, hogy a Spire, amely egyébként is a lehető legkeskenyebb zavar a térben, úgy lóg, mint egy mérőszalag, mutatván minden egyéb körülötte található építmény kicsinységét. Az égbolt totális jellege rosszat tesz az ottani embereknek. Soha semmi nem takarja el szem elől. Olyan, mint egy memento mori. Bárcsak valaki lyukat vágna bele neked!

Gondolkoztam mostanában a jobboldali politikán (mint nyilván mindenki), és azon, hogyan alakult ki, hogy a konzervativizmus (mint társadalmi erő) mára egyet jelent a telhetetlen kapitalista piacgazdasággal. A kapcsolat nem nyilvánvaló, nekem legalábbis nem az, hiszen a piac semmit sem konzervál, hanem magába szippantja a létező társadalmi felállás minden aspektusát, majd azokat értelemtől és emlékektől megfosztva, tranzakciókként veti ki magából. Mi lenne „konzervatív” ebben a folyamatban? Ugyanakkor az is eszembe jutott, hogy a „konzervativizmus” eszméje eleve már önmagában hamis, hiszen semmit sem lehet „konzerválni” – elvégre az idő egy irányba halad. Ez a meglátás annyira alapvető, hogy amikor először eszembe jutott, egészen zseniálisnak hatott, de aztán eltűnődtem azon, nem vagyok-e hülye. De szerinted egyáltalán van értelme ennek a gondolatmenetnek? Nem konzerválhatunk semmit, különösen nem a társadalmi viszonyokat anélkül, hogy megváltoztatnánk a természetüket, anélkül hogy az interakciók egy részét idővel le ne lassítanánk valami természetellenes módon. Nézd csak meg, mit művelnek a konzervatívok a környezettel: vezérelvük a kitermelés, a kifosztás és a pusztítás, „mert mindig is ezt csináltuk” – de pontosan ugyanezért a Föld, amellyel ezt műveljük, már nem ugyanaz a Föld, amellyel ezt régen műveltük. Gondolom, te ezt magától értetődőnek tartod, talán még azt is mondod, hogy távol áll a dialektikától. De ezek csak elvont gondolatok, amelyek felmerültek bennem, le kellett írnom, és te (akarva-akaratlanul) befogadójuk leszel.

Ma lementem a boltba venni valamit ebédre, és hirtelen nagyon érdekes dolgot észleltem – spontán átéreztem az élet valószínűtlenségét. Úgy értem, eszembe jutott az emberi populáció többi része – akik közül a többség olyan körülmények között él, amit te és én förtelmes szegénységnek tekintenénk –, akik soha életükben nem láttak ilyen boltot, nem jártak ilyenben. És ez, ez az, amit az ő munkájuk fenntart! Ezt az életvitelt, a hozzánk hasonlók életvitelét! A műanyag palackokba zárt különféle márkájú üdítők, az előre csomagolt ebédek, a leforrasztott zacskókban árult édességek, a helyben sütött pékáru – ez az, ebben kulminál a világ összes munkája, az összes elégetett fosszilis tüzelőanyag, az összes kimerítő munka a kávébab- és cukornádültetvényeken. Ezért van! Ezért az élelmiszerboltért! Beleszédültem a gondolatba. Ténylegesen rosszul lettem. Mintha hirtelen ráébredtem volna, hogy az életem egy tévésorozat része – és naponta halnak meg emberek a műsor készítése közben, a legnagyobb borzalmak között gyötrik őket halálra, gyerekeket, nőket meg mindenkit azért, hogy én többféle egyszer használatos fóliába alaposan becsomagolt ebéd közül választhassak. Ezért haltak meg – ez volt a nagy kísérlet. Azt hittem, elhányom magam. Persze egy ilyen érzés nem tarthat sokáig. Talán a nap hátralévő részében még rosszul leszek, talán még a hét többi napján is – na és aztán? Ebédet akkor is vennem kell. Ha esetleg aggódnál értem, megnyugtatlak, hogy vettem ebédet.

Beszámolok röviden vidéki életemről, aztán megyek. A ház kaotikusan hatalmas, mintha szokása lenne spontán módon újabb és újabb eddig még nem látott szobákat létrehoznia. Emellett hideg, néhol nyirkos. Húsz perc sétára lakom az előbb említett, legközelebbi bolttól, úgy érzem, mintha jórészt abból állna az életem, hogy elsétálok oda olyan dolgokat venni, amelyeket az előző sétám alatt elfelejtettem, majd hazajövök. Ez valószínűleg jellemerősítő, és mire újra találkozunk, fantasztikus jellemem lesz. Körülbelül tíz napja randiztam valakivel, aki egy szállítmányozási cég raktárában dolgozik, és totálisan lenézett. Hogy őszinte legyek magammal (mindig az vagyok), azt hiszem, mára elfelejtettem, hogyan kell intézni a társas interakciókat. Bele sem merek gondolni, milyen képet vághattam, miközben igyekeztem olyannak látszani, aki rendszeresen érintkezik másokkal. Még most, az email írása közben is kissé szétszórtnak és disszociatívnak érzem magamat. Rilke egyik verse így végződik: „s ki most maga van, már marad magára / éjszaka olvas, folyton levelez / s a ligetben bolyg, valakit keres, / mikor a lombok őszi tánca járja”1. Jelen állapotom leírására kutatva sem találnék jobbat, leszámítva, hogy most április van, nincs a lomboknak őszi táncuk. Bocsásd meg hát ezt a „levelezést”. Remélem, meglátogatsz majd. Puszi, puszi, sok puszi, Alice.

3

Húsz perccel dél után egy szerdai nap egy nő ült egy másokkal közös iroda egyik asztalánál Dublin belvárosában, lefelé görgetett egy szövegdokumentumot. Nagyon sötét haja volt, teknőchajcsat fogta össze hátul lazán. A nő szürke pulcsit viselt fekete szivarnadrágba tűrve. Számítógépe egerének puha, csúszós görgője segítségével átfutotta a dokumentumot, tekintete ide-oda cikázott a keskeny szöveghasábok között, időnként megállt, kattintott, beszúrt vagy törölt egy-egy leütést. Leggyakrabban két pontot és egy szóközt tett WH Auden nevébe, hogy egységesen „W. H. Auden” álljon a szövegben. Amikor a dokumentum végére ért, kinyitotta a keresőablakot, pipát tett a „kis- és nagybetűk megkülönböztetése” mellé, rákeresett a „WH” betűkapcsolatra. Nem talált semmit. Visszagörgetett a dokumentum tetejére, a szavak és a bekezdések olyan gyorsan repültek, hogy szinte bizonyosan olvashatatlannak tűntek, majd láthatóan elégedetten elmentette a munkáját, becsukta a fájlt.

Egy órakor közölte a kollégáival, hogy elmegy ebédelni, mire azok a monitoruk mögül rámosolyogtak, integettek neki. Kabátot vett, átment az iroda közelében lévő kávézóba, leült egy ablak melletti asztalhoz, fél kézzel szendvicset evett, közben A Karamazov testvéreket olvasta. Időnként letette a könyvet, papírszalvétával megtörölte a kezét és a száját, körülnézett a kávézóban, mintha ellenőrizni akarná, hogy visszanéz-e rá bárki is, majd visszatért a könyvéhez. Kettő előtt húsz perccel felnézett, hogy megfigyelje a kávézóba belépő magas, szőke férfit. Öltönyt és nyakkendőt viselt, nyakában műanyag pánton céges belépőkártyát; a telefonjába beszélt: Igen, nekem keddet mondtak, de majd visszahívom őket, és egyeztetek velük. Amikor meglátta az ablak mellett ülő nőt, az arckifejezése megváltozott, gyorsan felemelte szabad kezét, odasúgta, hogy szia. Nem hiszem, hogy ezt vették, nem, folytatta a telefonba. A nőre nézett, türelmetlenül a telefonra mutatott, kezével mutatta a csacsogás egyezményes jelét. A nő mosolygott, ide-oda hajtogatta könyvében a lap szélét. Igen, igen, mondta a férfi. Figyelj, én most nem vagyok az irodában, de amint visszaértem, megnézem. Igen. Jó, oké, jó volt beszélni veled.

A férfi befejezte a beszélgetést, odament a nő asztalához. Az végigmérte, és azt mondta: Hűha, Simon, de fontos embernek nézel ki, még a végén félni fogok, hogy meggyilkolnak. A férfi kézbe vette a nyakában lógó belépőkártyát, kritikusan megszemlélte. Emiatt van, felelte. Ettől úgy érzem, meg is érdemelném. Meghívhatlak egy kávéra? A nő azt válaszolta, vissza kell mennie dolgozni. Akkor meghívhatlak egy elvivős kávéra, és aztán elkísérhetlek a munkahelyedig? Szeretném kikérni a véleményedet valamiről. A nő becsukta a könyvét, és azt mondta, jó. A férfi a pulthoz ment, a nő felállt, lesöpörte magáról a szendvicsmorzsákat. A férfi két kávét rendelt, egyet tejjel, egyet tej nélkül, bedobott pár érmét a borravalós üvegbe. A nő odament hozzá, kivette a hajából a csatot, majd visszatette. Végül hogy ment Lola ruhapróbája?, érdeklődött a férfi. A nő felpillantott, a férfi szemébe nézett, majd furcsa, elfojtott hangot adott ki. Ja, hát, jól. Anyám itt van a városban, holnap hárman együtt megyünk ruhát választani az esküvőre.

A férfi jóságosan mosolygott, nézte, hogyan készül a kávéjuk a pult mögött. Fura, szólalt meg, épp pár napja volt egy rémálmom arról, hogy férjhez mész.

Mi volt benne olyan rémes?

Hogy nem hozzám jöttél feleségül.

A nő felnevetett. A munkahelyeden is így beszélsz a nőkkel?

A férfi kuncogva visszafordult felé: Te jó ég, dehogy, akkor nagy bajba kerülnék. Teljesen jogosan. Nem, a munkahelyemen soha senkivel nem flörtölök. Legfeljebb ők flörtölnek velem.

Gondolom, mindannyian középkorúak, és hozzád akarják adni a lányukat.

Nem tudok egyetérteni a középkorú nők ilyen negatív kulturális ábrázolásával. Ami azt illeti, szerintem én éppen őket szeretem a legjobban az összes korcsoport közül.

Mi a baj a fiatal nőkkel?

Van bennük egy kis…

Intett a kezével, ami jelenthetett súrlódást, bizonytalanságot, szexuális izzást, döntésképtelenséget vagy talán középszerűséget.

Egyetlen középkorú barátnőd sem volt még, mutatott rá a nő.

Én sem vagyok még teljesen az, kösz szépen.

Kifelé menet kinyitotta az ajtót a nő előtt, az pedig kiment anélkül, hogy megköszönte volna a gesztust. Mit akartál kérdezni?, tudakolta. A férfi mellette sétált az utcán az iroda felé, és elmondta, hogy tanácsot szeretne kérni tőle egy helyzet kapcsán, amely két olyan barátja között alakult ki, akiket a nő mintha névről ismert volna. Ezek a barátok lakótársak voltak, aztán felemás nemi kapcsolat alakult ki közöttük. Egy idő után az egyikük elkezdett járni valaki mással, és most a másik, aki még mindig facér, el akar költözni, de nincs pénze, nincs hova mennie. Ez inkább érzelmi, mint lakhatási probléma, jegyezte meg a nő. A férfi egyetértett, de hozzátette: Ettől függetlenül szerintem is jobb lenne, ha a csaj elköltözne. Ha jól értem, éjszaka hallja, ahogy a másik szexel a harmadikkal, és az nem valami jó. Ekkor már az irodaépület lépcsőjéhez értek. Adhatnál neki kölcsön, vetette fel a nő. A férfi azt felelte, hogy már felajánlotta, de a barátja nem fogadta el. Amitől egyébként megkönnyebbültem, mesélte tovább, mert az ösztöneim azt súgják, hogy olyan nagyon ne folyjak bele az ügybe. A nő megkérdezte, mivel védekezik a pasi, mire a férfi azt felelte, hogy nem érzi úgy, hogy bármi rosszat tett volna, hiszen az előző kapcsolata lezárult, és hát mit kellett volna tennie? Maradjon örökre facér? Fú, annak a csajnak tényleg el kell költöznie onnan, fintorgott a nő. Majd körülnézek én is. Ott maradtak még egy kicsit a lépcsőn. Mellesleg megérkezett az esküvői meghívóm, jegyezte meg a férfi.

Ja, igen. Ezen a héten mentek ki.

Tudtad, hogy olyat kaptam, hogy vihetek még valakit?

A nő úgy nézett rá, mintha nem tudná eldönteni, viccel-e, majd felhúzta a szemöldökét. Az kedves, mondta. Én nem olyat kaptam, de a körülményeket tekintve talán illetlenség is lett volna.

Akarod, hogy szolidaritásból én is egyedül menjek?

A nő hallgatott, majd megkérdezte: Miért, van valaki, akit elhoznál egyébként?

Hát, van egy lány, akivel mondjuk úgy, hogy járunk. Ha neked nem baj.

Hm, felelte. Majd hozzátette: Mármint egy nő, remélem.

Jaj, legyél már egy kicsit barátságosabb, mosolygott a férfi.

A hátam mögött engem is lánynak nevezel?

Dehogy. Nem nevezlek semminek. Ha felmerül a neved, zavarba jövök, és távozom.

A nő erre nem reagált, csak megkérdezte: Mikor ismerted meg?

Hát, nem tudom. Kábé hat hete.

Ugye, nem még egy huszonkét éves skandináv?

Nem skandináv.

A nő színpadiasan elcsigázott arccal az irodaház ajtaja előtti kukába dobta a kávéspoharat. A férfi nézte. Ha szeretnéd, mehetek egyedül, mondta. Szemezhetünk egymással messziről.

Teljesen reménytelen esetnek állítasz be.

Te jó ég, nem volt szándékom.

A nő pár pillanatig nem szólt, csak bámulta a forgalmat. Aztán hangosan azt mondta: Gyönyörű volt a ruhapróbán. Lola, mármint. Kérdezted.

A férfi még mindig a nőt nézte, úgy válaszolt: El tudom képzelni.

Kösz a kávét.

Kösz a tanácsot.

A nő a délután hátralévő részében ugyanabban a szövegszerkesztő programban dolgozott, új fájlokat nyitott meg, aposztrófokat helyezett át, vesszőket törölt. Miután bezárt egy fájlt, minden alkalommal megnézte a közösségi oldalakat, mielőtt megnyitotta volna a következőt. Arckifejezésén, testtartásán nem változtatott az ott talált információ: a tudósítás egy borzalmas természeti katasztrófáról, egy fénykép valaki imádott háziállatáról, a halálos fenyegetésekről kitálaló újságírónő, a homályos vicc, amelynek értelme akkor is csak dereng, ha egy sor másik internetes viccet ismerünk, a fehér felsőbbrendűség szenvedélyes elítélése, a szponzorált tweet egy várandósok számára kifejlesztett táplálékkiegészítőről. A világgal fenntartott külső kapcsolatában semmi sem változott, ami árulkodott volna a szemlélőnek az érzéseiről. Majd némi idő elteltével, bármiféle nyilvánvaló kiváltó ok nélkül bezárta a böngészőt, és újra megnyitotta a szövegszerkesztőt. Valamelyik kollégája időnként feltett neki egy-egy munkával kapcsolatos kérdést, ő válaszolt, vagy valaki megosztott a többiekkel egy vicces anekdotát, mire mindannyian nevettek az irodában, jobbára azonban csendben folyt a munka.

Tizenhét óra harmincnégy perckor a nő ismét leakasztotta a kabátját a fogasról, és elköszönt a még bent lévő kollégáktól. Letekerte a fülhallgató zsinórját a telefonjáról, bedugta a csatlakozót, majd végigsétált a Kildare Streeten a Nassau Street felé, aztán balra fordult, kanyarogva haladt nyugatnak. Huszonnyolc perc séta után megállt az északi rakparton egy új építésű társasház előtt, kinyitotta a bejárati ajtót, fellépcsőzött két emeletet, kinyitott egy kopott fehér ajtót. Senki más nem volt otthon, de a berendezés és a lakásbelső azt a benyomást keltette, hogy más is lakik a lakásban. A kicsi, sötét nappali egyik lefüggönyözött ablaka a folyóra nézett, ebből a helyiségből nyílt a teakonyha, abban egy sütő, egy minihűtő és egy mosogató volt. A nő kivett a hűtőből egy lefóliázott tálat. Lefejtette róla a fóliát, betette a tálat a mikróba.

Evés után belépett a hálószobába. Az ablakon át látni lehetett az utcát, a folyó lassú hullámait. Levette a kabátot, a cipőt, kivette a hajából a csatot, behúzta a függönyt. A vékony, sárga függönyt zöld téglalapok díszítették. Kibújt a pulcsiból, kihámozta magát a nadrágból, mindkét ruhadarab ott maradt gyűrötten a padlón, a nadrág szövete csillogott kicsit. Aztán felvett egy pamut hosszú ujjút és egy szürke cicanadrágot. Sötét haja lazán a vállára omlott, tisztának, kissé száraznak tűnt. Bemászott az ágyba, kinyitotta a laptopját. Egy ideig görgette a különböző oldalak idővonalát, időnként megnyitott és félig elolvasott hosszú cikkeket a tengerentúli választásokról. Arca sápadt, fáradt volt. Kint a folyosón két másik ember lépett be a lakásba, arról beszélgettek, hogy vacsorát rendelnének. Elmentek a nő szobája előtt, az ajtó alatti résben egy pillanatra látszott az árnyékuk, aztán mentek tovább a konyhába. A nő kinyitott a laptopján a böngészőben egy inkognitó ablakot, elnavigált az egyik közösségi oldalra, és a keresőbe begépelte az „aidan lavelle” szavakat. Megjelent a találati lista, a nő anélkül, hogy a többi találatra egy pillantást is vetett volna, rákattintott a harmadikra. Megnyílt egy új profil, megjelent az „Aidan Lavelle” név egy fénykép alatt, amely egy férfi fejét és vállát mutatta hátulról. A sötét, sűrű hajú férfi farmerdzsekit viselt. A fotó alatt felirat: helyi szomorú fiú. normális aggyal. less rá soundcloudon. A felhasználó legfrissebb aktivitása egy három órával korábban közzétett poszt volt: fénykép egy galambról, amely egy esőcsatornában eldobott csipszes zacskóba dugta a fejét. Alatta szöveg: mint én. Százhuszonheten lájkolták. A nő a hálószobájában, megvetetlen ágyán a támlának dőlve rákattintott a posztra, erre megjelentek alatta a kommentek. Az egyik egy Igazi Halál Lány nevű felhasználótól így szólt: tökre mint te. Az Aidan Lavelle felhasználói profil azt válaszolta rá: igazad van, őrülten jóképű. Igazi Halál Lány lájkolta a választ. A nő a laptopján végigkattintotta Igazi Halál Lány profilját. Miután harminchat percet töltött az Aidan Lavelle profillal kapcsolatban álló más profilok böngészésével, lecsukta a laptopot, hátradőlt az ágyon.

Ekkor már elmúlt nyolc óra. Fejét a párnán, csuklóját a homlokán pihentette. Vékony arany karkötője halványan megcsillant az éjjelilámpa fényénél. A nőt Eileen Lydonnak hívták. Huszonkilenc éves volt. Apja, Pat gazdaságot vezetett Galway megyében, anyja, Mary pedig földrajztanár volt. Egy testvére volt, a nála három évvel idősebb Lola. Gyerekkorukban Lola zömök, bátor, huncut kislány volt, Eileen pedig szorongó és beteges. Az iskolai vakációk alatt bonyolult narratívákra épülő játékokat játszottak, amelyekben olyan testvérek szerepét osztották magukra, akik ember létükre varázslatos birodalmakba nyertek belépést, Lola improvizálta a cselekmény fontosabb eseményeit, Eileen pedig ment utána. Amikor lehetséges volt, a kisebb unokatestvéreket, a szomszédok és a családi barátok gyerekeit is bevették a játékba mindenféle mellékszerepekre, időnként az Eileennál öt évvel idősebb Simon Costigan nevű fiút is, aki a régi udvarházban lakott a folyó túlpartján. Simon rendkívül udvarias gyerek volt, mindig tiszta ruhát viselt, és rendesen megköszönt mindent a felnőtteknek. Epilepsziás volt, néha kórházba került, egyszer mentő vitte el. Amikor Lola vagy Eileen rossz fát tett a tűzre, anyukájuk, Mary azt kérdezte tőlük, miért nem tudnak úgy viselkedni, mint Simon Costigan, aki nemcsak illedelmes volt, hanem ráadásul „sosem panaszkodott”. Ahogy a nővérek idősebbek lettek, már sem Simont, sem a többi gyereket nem vonták be a játékaikba, inkább a szobában gubbasztottak, légből kapott térképeket rajzoltak jegyzetpapírra, titkos ábécéket találtak ki, és hangfelvételeket készítettek. A szüleik jóindulatú érdektelenséggel tekintettek ezekre a játékokra, örömmel adták hozzá a papírt, a tollakat, az üres kazettákat, de a fiktív országok képzelt lakóiról szóló történetek nem foglalkoztatták őket.

Lola tizenkét évesen a kis helyi általános iskolából lányosztályba került a közeli nagyváros Könyörület zárdájában. Eileen, akinek eleve alig hallották a hangját az iskolában, egyre inkább magába fordult. A tanárai közölték a szüleivel, hogy tehetséges, és hetente kétszer átvitték a fejlesztőszobába, külön olvasás- és matematikafoglalkozásokra. A zárdában Lolának új barátnői lettek, akik egyre gyakrabban jártak a tanyára, néha ott is aludtak. Egyszer viccből húsz percre bezárták Eileent az emeleti fürdőszobába. Azután az apjuk, Pat megtiltotta, hogy Lola barátnői hozzájuk jöjjenek, mire Lola kijelentette, hogy Eileen tehet az egészről. Amikor Eileen tizenkét éves lett, őt is elküldték Lola iskolájába, amelynek kőből, illetve előregyártott elemekből készült épületeiben körülbelül hatszázan tanultak. Eileen osztálytársainak többsége a városban lakott, ismerték egymást az általános iskolából, korábbi szövetségeket és hűségeket hoztak magukkal, és ezek Eileenra nem terjedtek ki. Lola és a barátnői ekkor már elég idősek voltak ahhoz, hogy bent ebédeljenek a városban, miközben Eileen a menzán egyedül ülve fejtette le az alufóliát az otthonról hozott szendvicsről. A második évfolyamon az egyik osztálytársa mögé lépett, és fogadásból egy palack vizet locsolt a fejére. Ezután az iskola igazgatóhelyettese bocsánatkérő levél írására kényszerítette a lányt. Otthon Lola kifejtette, hogy az egész meg sem történt volna, ha Eileen nem játszaná a hülyét, mire Eileen azt felelte: nem játszom.

Azon a nyáron, amikor tizenöt éves volt, a szomszéd fia, Simon átjött hozzájuk segíteni az apjának a gazdaságban. Simon ekkor húszéves volt, filozófiát tanult Oxfordban. Lola akkor fejezte be a középiskolát, alig volt otthon, de amikor Simon náluk vacsorázott, korán hazaért, és még a pulcsiját is lecserélte, ha koszos volt. Az iskolában Lola mindig kerülte Eileent, Simon jelenlétében azonban kedves és engedékeny nővérként viselkedett, babrálta Eileen haját és ruháját, mintha Eileen sokkal kisebb lenne. Simon nem vett részt ebben. Barátságosan és tisztelettudón viselkedett Eileennal. Meghallgatta, amikor beszélt, amikor Lola közbeszólt, ő akkor is nyugodtan nézte, és olyanokat mondott, hogy á, ez nagyon érdekes. Augusztusra Eileennak szokásává vált, hogy korán felkelt, és kinézett az ablakon, látja-e a fiú biciklijét, és ha látta, lerohant a földszintre, és találkozott a hátsó ajtón belépő Simonnal. Miközben Simon vizet forralt vagy kezet mosott, kérdéseket tett fel neki könyvekről, az egyetemi tanulmányairól, az angliai életről. Egyszer azt is megkérdezte tőle, vannak-e még epilepsziás rohamai, mire Simon elmosolyodott, és azt felelte, nincsenek, az már régen volt, csodálkozik, hogy Eileen emlékszik még rá. Beszélgettek egy ideig, tíz percig, húsz percig, utána Simon kiment a földre, Eileen pedig felment és lefeküdt. Egyes reggeleken boldog volt, kipirult, csillogott a szeme, máskor sírt. Lola közölte az anyjukkal, Maryvel, hogy ez így nem mehet tovább. Ez már mánia, mondta. Ciki. Akkor Lola már hallotta a barátaitól, hogy vasárnaponként Simon misére jár, pedig a szülei nem járnak, és nem jött már haza vacsorára azokon a napokon, amikor Simon ottmaradt. Mary egyre gyakrabban ücsörgött reggelenként a konyhában, reggelizett, újságot olvasott. Eileen akkor is lement, Simon ugyanolyan barátságosan üdvözölte, mint máskor, Eileen azonban duzzogva válaszolgatott, és gyorsan visszavonult a szobájába. Egy nappal azelőtt, hogy visszautazott Angliába, Simon átment este elköszönni. Eileen bezárkózott a szobájába, nem volt hajlandó lemenni. Simon felment hozzá. Eileen egy szék lábát rugdosta, és azt mondta, Simon az egyetlen, akivel beszélni tud. Az én életemben az egyetlen, jelentette ki. És még azt sem engedik meg, hogy beszéljek veled, most meg elmész, bárcsak meghalnék. Simon a félig nyitott ajtó előtt állt. Halkan így szólt: Ne mondd ezt, Eileen. Nem lesz semmi baj, hidd el. Mi ketten életünk végéig jó barátok leszünk.

Eileen tizennyolc évesen Dublinban elkezdte az egyetemet angol szakon. Az első évben összebarátkozott egy Alice Kelleher nevű lánnyal, a következő évben szobatársak lettek. Alice nagyon hangosan beszélt, turkálókból szerzett ruhákat hordott, amelyek nem is álltak jól neki, és mindent iszonyú viccesnek talált. Az apja nagyivó autószerelő volt, zűrösen telt a gyermekkora. Nehezen talált barátokat a csoporttársai között, és egyszer fegyelmi eljárás is indult ellene, mert fasiszta disznónak nevezett egy előadót. Eileen úgy végezte el az egyetemet, hogy türelmesen elolvasott minden kiadott olvasmányt, határidőre beadott mindent, és alaposan felkészült a vizsgákra. Szinte minden létező tanulmányi díjat begyűjtött, aminél csak szóba jöhetett, még egy országos esszépályázatot is megnyert. Lett baráti köre, éjszakai klubokba járt, kikosarazta több fiú barátját, aztán hazament, és pirítóst evett Alice-szel a nappaliban. Alice kifejtette, hogy Eileen zseni, felbecsülhetetlen értékű gyöngyszem, még akik értékelik, azok sem értékelik igazán. Eileen kifejtette, hogy Alice polgárpukkasztó és igazán eredeti, megelőzi a korát. Lola másik egyetemre járt a város másik végében, sosem találkozott Eileennal, legfeljebb véletlenül futottak össze az utcán. Amikor Eileen másodéves volt, Simon Dublinba költözött jogot tanulni. Eileen egy este meghívta a lakására, hogy bemutassa Alice-nek, Simon egy doboz drága bonbont és egy üveg fehérbort vitt. Alice egész este borzalmasan bunkó volt vele, vallását gonosznak nevezte, a karóráját pedig rondának. Simont valami miatt szórakoztatta Alice viselkedése, egyenesen aranyosnak találta. Ezután elég gyakran felugrott hozzájuk, állt a radiátornak háttal, vitatkozott Alice-szel Istenről, és vidáman kritizálta sekélyes háztartásvezetési készségeiket. Kijelentette, hogy koszban élnek. Néha még el is mosogatott, mielőtt elment volna. Egyik este, amikor Alice nem volt otthon, Eileen megkérdezte tőle, van-e barátnője, mire Simon felnevetett: Miért kérded. Én bölcs öregember vagyok, nem emlékszel? Eileen a kanapén hevert, és hozzávágott egy párnát anélkül, hogy felemelte volna a fejét. Simon elkapta a párnát. Csak öreg, mondta Eileen. Bölcs nem.

Eileen húszévesen szexelt életében először, egy férfival, akit az interneten ismert meg. Utána egyedül ment haza a férfi lakásáról. Késő volt, majdnem éjjeli két óra, az utcán egy lélek sem járt. Amikor hazaért, Alice a díványon ülve gépelt valamit a laptopján. Eileen nekidőlt a nappali ajtófélfájának, és hangosan azt mondta: Hát, ez fura volt. Alice abbahagyta a gépelést. Mi, lefeküdtél vele? Eileen tenyerével a felkarját dörzsölte. Azt kérte, hogy maradjon rajtam a ruha, mesélte. Mármint végig. Alice rábámult. Hol találod te ezeket a pasikat? Eileen lesütött szemmel megvonta a vállát. Alice ekkor felállt a díványról. Sose bánd, mondta. Nem nagy ügy. Semmi. Két hét múlva el is felejted. Eileen Alice pici vállára hajtotta a fejét. Alice a hátát simogatva halkan így szólt: Te nem vagy olyan, mint én. Neked boldog életed lesz. Simon azon a nyáron Párizsban dolgozott egy klímaválsággal foglalkozó szervezetnek. Eileen meglátogatta, ekkor utazott életében először egyedül repülőn. Simon várta a repülőtéren, onnan vonattal mentek be a városba. Este megittak egy üveg bort Simon lakásán, és Eileen elmesélte, hogyan veszítette el a szüzességét. Simon nevetett, aztán elnézést kért, amiért nevetett. Egymás mellett feküdtek az ágyon Simon szobájában. Némi hallgatás után Eileen azt mondta: meg akartam kérdezni tőled, te hogyan veszítetted el a szüzességedet. De mit tudom én, lehet, hogy még nem is veszítetted el. Simon ezen elmosolyodott. De, igen, mondta. Eileen pár másodpercig csendben feküdt, arcát a plafon felé fordítva lihegett. Pedig katolikus vagy, mondta. Közel feküdtek egymáshoz, majdnem összeért a válluk. Igaz, felelte amaz. Mit is mond Szent Ágoston? Uram, adj nekem erkölcsösséget, csak még ne most.

Az alapszak elvégzése után Eileen mesterképzésre ment, ír irodalom szakra, Alice pedig elhelyezkedett egy kávézóban, és írni kezdte a regényét. Még mindig együtt laktak, esténként Alice néha felolvasta a jó poénokat a kéziratából, miközben Eileen vacsorát főzött. A konyhaasztalnál, haját a homlokából kisimítva Alice azt mondta: Ezt hallgasd. Tudod, meséltem a főszereplő srácról. Na, kap egy üzenetet a húgától. Párizsban Simon összeköltözött a barátnőjével, egy Natalie nevű francia nővel. A mesterképzés befejezése után Eileen egy könyvesboltban kapott állást, megpakolt kocsikat tologatott az üzletben, aztán kipakolta a könyveket, és mindenféle öntapadós matricákat ragasztgatott a sikerkönyvekre. Ekkor már a szüleinek anyagi problémái akadtak a gazdasággal. Amikor Eileen hazalátogatott, apja, Pat durcásan, nyugtalanul viselkedett, szokatlan órákban járkált a házban, különféle készülékeket kapcsolgatott ki-be. Vacsoránál alig szólt, gyakran már akkor távozott az asztaltól, amikor a többiek még ettek. Egy este, amikor kettesben maradtak a nappaliban, anyja, Mary azt mondta Eileennak, hogy valaminek történnie kell. Ez így nem mehet tovább. Eileen aggodalmas arccal megkérdezte, hogy ezt az anyagi helyzetükre érti-e, vagy a házasságukra. Mary az ég felé fordította a kezét. Kimerültnek, valós koránál idősebbnek nézett ki. Mindenre, felelte. Nem tudom. Hazajössz, panaszkodsz a munkádra, panaszkodsz az életedre. És az én életem? Velem ki törődik? Eileen ekkor huszonhárom éves volt, az anyja ötvenegy. Eileen egy pillanatra az egyik szemhéjának nyomta az ujjait, és azt mondta: Most nem pont az életedről panaszkodsz? Mary erre elsírta magát. Eileen feszengve nézte: Engem tényleg bánt, hogy boldogtalan vagy, csak nem tudom, mit vársz tőlem. Az anyja zokogva a kezébe temette az arcát. Mit rontottam el?, kérdezte. Hogy tudtam ilyen önző gyerekeket nevelni? Eileen hátradőlt a díványon, mintha komolyan elgondolkodna a kérdésen. Mire számítasz?, tudakolta. Pénzt nem tudok adni. Nem tudok visszamenni az időben, hogy rávegyelek, hogy más férjet válassz. Azt akarod, hogy meghallgassam a panaszaidat? Meghallgatom. Hallgatom. De azt nem értem, miért gondolod, hogy a te boldogtalanságod fontosabb az enyémnél. Mary kiment a szobából.

Huszonnégy évesek voltak, amikor Alice aláírt egy kétszázötvenezer dolláros amerikai könyvszerződést. Kijelentette, hogy a könyvkiadásban senki sem ért a pénzhez, és ha olyan hülyék, hogy adnak neki, akkor ő van olyan kapzsi, hogy el is fogadja. Eileen egy Kevin nevű PhD-hallgatóval járt, rajta keresztül talált egy rosszul fizetett, de érdekes munkát, szerkesztőasszisztensként helyezkedett el egy irodalmi folyóiratnál. Eleinte csak olvasószerkesztőként dolgozott, pár hónappal később azonban már megengedték neki, hogy elkezdjen új írásokat bekérni, és az év végén a szerkesztő felajánlotta, hogy a saját műveit is publikálnák. Eileen azt felelte, átgondolja. Lola egy vállalatvezetési tanácsadó cégnél dolgozott ekkor, és egy Matthew nevű fiúval járt. Egyszer elhívta Eileent, hogy vacsorázzon velük a városban. Egy csütörtök este munka után hármasban vártak háromnegyed órát az egyre sötétebb és csípősebb utcán, hogy felszabaduljon egy asztal egy új hamburgerezőben, amelyet Lola feltétlenül ki akart próbálni. Megkapták a hamburgereket, olyan ízük volt, mint a többinek. Lola arról faggatta Eileent, milyen karriert tervez, mire Eileen azt felelte, hogy jól érzi magát a folyóiratnál. Persze, egyelőre, mondta Lola. De mi lesz utána? Eileen azt mondta, nem tudja. Lola arcán mosoly terült el. Egy nap kénytelen leszel a való világban élni, mondta. Aznap este Eileen hazasétált, és ott találta Alice-t a díványon, a könyvén dolgozott. Alice, kérdezte, egy nap kénytelen leszek a való világban élni? Alice fel sem nézett, csak horkantott: Jesszusom, dehogy, ugyan már. Ki mondta ezt neked?

A következő év szeptemberében Eileen megtudta az anyjától, hogy Simon és Natalie szakítottak. Négy évig voltak együtt. Eileen kifejtette Alice-nek, hogy azt hitte, össze fognak házasodni. Mindig azt hittem, össze fognak házasodni, hajtogatta. Mire Alice rendre azt felelte: Igen, már mondtad. Eileen írt egy emailt Simonnak, érdeklődött, hogy van, mire ő azt írta vissza: nem leszel mostanában véletlenül Párizsban? Nagyon örülnék, ha látnálak. Eileen halloweenkor kiutazott hozzá pár napra. Simon ekkor már harmincéves volt, Eileen huszonöt. Délutánonként múzeumokba mentek, művészetről és politikáról beszélgettek. Amikor Eileen Natalie-ról kérdezte, Simon félvállról vette a kérdést, szűkszavúan felelt, és témát váltott. Egyszer, amikor együtt üldögéltek a Musée d’Orsay-ben, Eileen így szólt: Te mindent tudsz rólam, én pedig semmit sem tudok rólad. Simon fájdalmas mosollyal válaszolt: Mintha Natalie-t hallanám. Aztán felnevetett, és elnézést kért. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor megemlítette a nevét. Reggelenként kávét főzött, éjszaka Eileen az ágyában aludt. Szeretkezés után Simon szerette sokáig magához ölelni. Eileen aznap, amikor visszaért Dublinba, szakított a barátjával. Simon nem jelentkezett, legközelebb akkor látta, amikor átment hozzájuk a tanyára karácsonykor inni egy pohár konyakot és megcsodálni a fát.

Alice könyve a következő tavaszon jelent meg. Nagy felhajtás kísérte, a visszhang eleinte jobbára pozitív volt, aztán az első kritikák hízelgő hangnemére reagálva néhány bírálat is megjelent. Nyáron egy buliban az egyik barátnőjük, Ciara lakásában Eileen megismerkedett egy Aidan nevű férfival. Aidannek sűrű, sötét haja volt, lennadrágot hordott piszkos tornacipővel. Végül késő éjszakába nyúlón üldögéltek kettesben a konyhában, beszélgettek a gyerekkorukról. Mi az én családomban egyszerűen nem beszélünk meg semmit, jelentette ki Aidan. Mindent a szőnyeg alá söprünk, semmi sem kerül felszínre. Öntsek még neked? Eileen nézte, ahogy vörösbort tölt a poharába. Mi sem szoktunk beszélni a dolgokról, mondta. Néha azt hiszem, megpróbáljuk, de nem tudjuk, hogy kell csinálni. Az este végén Eileen és Aidan együtt indult haza, ugyanabba az irányba, és Aidan tett egy kitérőt, hogy hazakísérje Eileent. Vigyázz magadra, mondta, amikor elváltak egymástól. Pár nappal később találkoztak inni valamit, kettesben. Aidan zenész és hangmérnök volt. Mesélt Eileennak a munkájáról, a lakótársairól, az anyjával való kapcsolatáról, mindenféléről, amit szeret vagy utál. Miközben beszélgettek, Eileen sokat nevetett, élénknek tűnt, a szájához kapta a kezét, előrehajolt a széken. Miután aznap este hazaért, Aidan küldött neki egy üzenetet: tök jó hallgatóság vagy! azta! én meg túl sokat beszélek, bocs. találkozhatunk máskor is?

A következő héten megint elmentek inni valamit, aztán megint. Aidan lakásában egy csomó összegubancolódott fekete kábel tekergett a földön, csupasz matracon aludt. Ősszel pár napra Firenzébe utaztak, együtt sétáltak végig a hűvös székesegyházon. Az egyik este, amikor Eileen vicces megjegyzést tett a vacsoránál, Aidan úgy nevetett, hogy meg kellett törölnie a szemét egy bordó asztalkendővel. Azt mondta Eileennak, hogy szereti. Az életben minden elképesztően szép, írta Eileen Alice-nek. El sem tudom hinni, hogy létezik ilyen boldogság. Simon nagyjából akkor költözött vissza Dublinba, egy baloldali parlamenti csoportosulás politikai tanácsadója lett. Eileen látta néhányszor, ahogy egyik vagy másik szép nőt átkarolva állt a buszon vagy átkelt a zebrán. Karácsony előtt Eileen és Aidan összeköltözött. A fiú a kocsija csomagtartójában hordta át dobozokban Eileen könyveit, és büszkén kijelentette: annyit nyomnak, mint az agyad. Alice eljött a lakásavatóra, leejtett egy üveg vodkát a konyha járólapjára, elmesélt egy hosszú anekdotát egyetemista korukról, amelyet csak ő és Eileen talált mérsékelten viccesnek, aztán hazament. A többiek jobbára Aidan barátai voltak. Utána Eileen részegen azt kérdezte a fiútól: Nekem miért nincsenek barátaim? Vagyis van kettő, de ők olyan furák. A többiek inkább csak ismerősök. Aidan megsimogatta a haját, és azt felelte: Itt vagyok neked én.

A következő három évben egy másfél szobás lakásban éltek a város déli központjában, illegálisan töltötték le a külföldi filmeket, vitatkoztak azon, ki mennyivel szálljon be a lakbérbe, felváltva főztek és mosogattak. Lola és Matthew eljegyezte egymást. Alice elnyert egy magas pénzdíjjal járó irodalmi díjat, New Yorkba költözött, ezután fura időpontokban küldözgette az emaileket Eileennak. Aztán már egyáltalán nem írt, törölte a profilját a közösségi oldalakon, nem válaszolt Eileen üzeneteire. Decemberben egy este Simon felhívta Eileent, és közölte vele, hogy Alice Dublinban van, pszichiátriai osztályon. Eileen a kanapén ült a telefonnal a fülén, Aidan a mosogatónál folyó víz alatt öblített éppen egy tányért. Eileen befejezte a beszélgetést, és csak ült a telefonnal a kezében, nem szólt semmit, Aidan sem szólt semmit, mindketten hallgattak. Jó, mondta végül Aidan. Elengedlek. Pár héttel később szakítottak. Aidan azt mondta, túl sok minden történik, mindkettőjüknek szüksége van egy kis magányra. Ő a szüleihez költözött, Eileen pedig egy háromszobás lakásba a város északi részébe, egy házaspár lakótársának. Lola és Matthew úgy döntött, hogy kis lakodalmuk lesz, nyáron. Simon továbbra is rendesen válaszolt a levelekre, időnként elhívta Eileent ebédelni, a magánéletét pedig megtartotta magának. Április volt, Eileennak sok barátja vagy már elköltözött Dublinból, vagy éppen költözőben volt. A lány búcsúbulikba járt gombos sötétzöld ruhában, vagy a sárgában a hozzá illő övvel. Alacsony belmagasságú, papír lámpaernyős nappalikban az emberek az ingatlanpiacról beszélgettek. A nővérem júniusban férjhez megy, közölte ő velük. Izgalmas, felelték ők. Biztosan örülsz neki. Hát, fura, válaszolta erre Eileen rendre. De nem.

Jegyzetek

1 Komlós Aladár fordítása.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0