Borítószöveg

A kriminológiát oktató Kate Marshall a nyári szünetben a fiával, Jake-kel búvárkodás közben egy tizenéves fiú holttestére bukkan a Shadow Sands-i víztározóban. A helyi rendőrség hamar lezárja az ügyet, de ez a hajdani nyomozót nem nyugtatja meg. Amikor Kate a bűnjelekre támaszkodva nyomozásba kezd, hamarosan hátborzongató következtetésre jut.

Az áldozat csak a legutolsó a rejtélyes halálesetek és eltűnések hosszú sorában, amely a lápvidékhez köthető. Az a szóbeszéd járja, hogy egy vérszomjas fantom lesi áldozatait a partvidék felől gomolyogva közeledő ködben. Amikor a városi legendákat kutató professzor nyom nélkül eltűnik, Kate és asszisztense, Tristan Harper kénytelen gyorsan cselekedni, ha a munkatársukat élve akarják megtalálni.

Ám nem csupán a titokzatos sorozatgyilkos jár mindig egy lépéssel Kate és Tristan előtt, valaki más is halálosan biztosra akar menni, hogy Shadow Sands titkai örökre rejtve maradjanak...

A Nine Elms réme lapjain megismert Kate Marshall, Robert Bryndza legújabb krimisorozatának nyomozója a folytatásban is egy vérfagyasztó és döbbenetes esetben vizsgálódik.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Robert Bryndza: Shadow Sands – A Kate Marshall Thriller 2.

Thomas & Mercer, Seattle, USA, 2020

Fordította Weisz Böbe

Copyright © 2020 by Raven Street Ltd.

All rights reserved.

Hungarian translation © 2021 Weisz Böbe

Magyar kiadás © 2021 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Sean Garrehy – LBBG

Borítófotók © Mark Owen / Arcangel; Silas Manhood

Photography Ltd.

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Lamos Angelika

Szerkesztette Takács Andrea

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

ISBN 978-963-433-786-7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv kitalált történet.

A benne szereplő nevek, személyek, vállalatok és szervezetek a nyilvánvalóan közismerteken kívül a szerző képzeletének szüleményei, és akképpen kezelendők. Bárminemű hasonlóság valós személyekkel – legyenek élők vagy holtak –, illetve eseményekkel és helyszínekkel pusztán a véletlen műve.

Maminko Vierkának

„Nincsen határa, helyhez kötve sincs;

Ahol mi vagyunk, ott van a pokol,

S hol a pokol, ott kell lennünk örökre.”{*}

CHRISTOPHER MARLOWE

PROLÓGUS

2012. AUGUSZTUS 28.

Simon levegő után kapott, de csak fuldokolva nyelte a kissé sós, jéghideg vizet, ahogy próbálta menteni az életét. A víztározó hatalmas volt, és ő vadul taposva próbált előrefelé úszni a tintafekete vízben, el a sötétségtől és a berregve közeledő motorcsónaktól. A felhők eltakarták a holdat, egyedül Ashdean fényei világítottak három kilométer távolságban, de a narancsos derengés alig ért el a víztározóig és a körülötte elterülő lápvidékig.

Sportcipője, a menő Nike Air Jordan, már teljesen magába szívta a vizet. A fűzőjét jó szorosra húzta, mielőtt hátrahagyta a táborhelyet, ezért nem tudta lerúgni magáról, és most az átázott farmerjával együtt ólomként húzta a mély felé. Nyár vége volt, és finom pára kavargott a víz felszínén, amint a jéghideg víz találkozott a balzsamos éjszakai levegővel.

Minden olyan gyorsan történt.

A víztározó szélén a kicsi és masszív csónak mellett álló alaknak épp csak a körvonalát lehetett kivenni, de a mozgása és az alkata elárulta, hogy férfi. Simon elemlámpája megvilágította a holttestet, amelyet a férfi épp készült beemelni a csónakba. Az ernyedt test vértől és portól mocskos fehér lepedőbe volt csavarva.

Amint a férfi behajította a hullát a csónakba, elindult Simon felé. A következő pillanatban már ki is verte a kezéből az elemlámpát, majd többször megütötte a fiút. A támadót kellemetlen, kesernyés verejtékszag lengte körül. Simon először próbált védekezni, de legnagyobb szégyenére hirtelen pánikba esett, és berohant a vízbe. A másik irányba kellett volna menekülnie, vissza a víztározót körülvevő fás-bokros sűrűbe.

Simon alig kapott levegőt, de csak azért is igyekezett gyorsabban úszni. Az izmai szinte égtek az erőfeszítéstől. Az úszóreflexe beindult, és számolt: egy, két, há, majd négyre kiemelte a fejét a vízből, hogy levegőt vegyen. Valahányszor elért a négyhez, a motorcsónak berregése még közelebbről hallatszott.

Jó úszó volt, de a sérülései lelassították. Érezte, hogy remegve veszi a levegőt. A férfi korábban arcon és bordán ütötte, és a fájdalom azóta is lüktetve cikázott végig a testén. Mély lélegzetet vett úszás közben, de vizet nyelt, és a levegő nem jutott el a tüdejéig.

A víz felszíne fölött ködfal gomolygott felé alacsonyan, és hűvös ölelésébe zárta. Simon azt hitte, ezzel megmenekül, de a motorcsónak újra felbúgott, közvetlenül mögötte, és tarkón csapta. Simon előrebukott, és lemerült. Fájdalom hasított a testébe, ahogy a motor propellere belevágott a húsába.

Azt hitte, el fog ájulni; csillagokat látott, és a teste elzsibbadt az ütés nyomán. Nem tudta mozgatni a karját. Vadul taposott, de mintha elnehezült lába és lábfeje nem reagált volna az erőkifejtésre, csak lomhán engedelmeskedtek. Amikor végre felbukott a felszínre, teljesen körülvette a pára, és a fejében szenvtelenül megszólalt egy hang: Miért erőlködsz? Merülj le, fulladj meg, odalent biztonságban vagy.

Köhögött, prüszkölve köpködte a mocskos vizet. A füle csengett, minden más zajt elnyomott. Körülötte hullámokat vetett a víz, és a csónak orra ismét megjelent a párában.

Amikor állon vágta, Simon hallotta, hogy megreccsent az állkapocscsontja. A víz felszínére került, majd elterült a hátán, és csak lebegett. Amikor a csónak átrobogott rajta, érezte a hajótest alját a mellkasán, aztán a propellerlapátokat, ahogy felhasítják a bőrét a bordájánál.

Simon már sem a karját, sem a lábát nem bírta megmozdítani. A feje és az arca zsibbadt, a teste többi része lángolt. Még sosem tapasztalt ilyen fájdalmat. A keze körül egészen melegnek tűnt a víz. Csakhogy nem víz volt, hanem vér. A vére kifolyt, és gomolyogva összekeveredett a vízzel.

Benzinszag csapta meg az orrát, ahogy ismét meghallotta a motorcsónak hangját. A víz megint örvényleni kezdett, és Simon tudta, hogy a jármű visszafordult, és feléje tart.

Lehunyta a szemét, és kiengedte a tüdejéből a levegőt.

Az utolsó emléke az volt, hogy körbevette a hideg, fekete víz.

1

KÉT NAPPAL KÉSŐBB

Kate Marshall mély lélegzetet vett, és alámerült a víztározóban, aztán feljött a felszínre, és csak lebegett. A búvármaszkon át a sziklás devoni táj és a szürke égbolt szinte vibrálva látszott. Aztán ismét lemerült. A felszín alatt már jól lehetett látni. Elsőnek Kate tizenéves fia, Jake merült le, és most ott taposott alatta a levegőszabályozóból kiáramló buborékok között. A fiú intett, és feltartotta a hüvelykujját. Kate visszaintett, de megborzongott, amikor a hideg áthatolt a búvárruhán. Megigazította a légzésszabályozót, és óvatosan beszívott egy kis adag oxigént a hátára rögzített tartályból. Fémes ízt érzett a nyelvén.

A mély, mesterséges víztározó mindössze pár kilométerre volt Kate Thurlow Bay-i házától. Az algával borított sziklák, amelyekről leugrottak, most meredeken tornyosultak föléjük, és ahogy Kate elindult Jake után a mélybe, egyre fokozódott a hideg és nőtt a félhomály. Jake ebben az évben betöltötte a tizenhatot, az utóbbi pár hónapban hirtelen megnyúlt, és már majdnem olyan magas volt, mint az anyja. Kate nagyokat rúgott, hogy utolérje a fiát.

Tizenhárom méter mélyen a víz már zavaros, zöldes árnyalatú lett. Bekapcsolták a fejlámpájukat, de a fénykör nem hatolt le a mélybe. Az árnyékból egy hatalmas édesvízi angolna bukkant elő kettejük közt, üres tekintetű szemében megcsillant a lámpák fénye. Kate elhúzódott, de Jake-nek a szeme sem rebbent, ámulva figyelte a feje közelében keringő angolnát, ami pillanatokkal később már el is tűnt a sötétben. Jake az anyja felé fordult, és felvonta a szemöldökét. Kate grimaszolni próbált, és lefelé tartott hüvelykujjal jelezte a véleményét.

Jake Kate-nél töltötte az egész nyári szünetet, rögtön a modulzáró vizsgák után érkezett. Júniusban és júliusban leckéket vettek a helyi búváriskolában, és már többször is kint jártak a tengeren merülni, sőt egy foszforeszkáló, fénylő falú, víz alatti barlangot is meglátogattak Dartmoor közelében. Ezt a víztározót viszont csak 1953-ban hozták létre a völgy és a falu elárasztásával. Jake az interneten olvasta, hogy a kijelölt helyen engedélyezett a merülés, és megnézhetik a régi falutemplom víz alá süllyesztett romjait is.

A víztározó felső végében merültek le, másfél kilométernyire a zsilipkaputól, ahol két hatalmas turbinán haladt át a víztömeg, hogy így termeljenek áramot. Míg a merülésre egy kisebb területet kerítettek le, a víztározó többi részére szigorúan tilos volt belépni. A távolság ellenére is lehetett hallani a vízerőmű tompa moraját, amely most lent a hidegben és a sötétben egészen vészjóslón hatott.

Volt valami kísérteties abban, hogy egy hajdani falu fölött lebegnek. A fejlámpa csak az üledéket és a zavaros zöld vizet világította meg. Kate eltöprengett, milyen lehet odalent. Elképzelte a hajdanán száraz utakat és házakat ott lent, ahol régen emberek éltek, és az iskolát, ahol gyerekek játszottak önfeledten.

Kate halk csipogást hallott, ezért megnézte a búvárkijelzőt. Most már tizenhét méteren voltak, és újabb csipogás figyelmeztette, hogy lassabban ereszkedjenek. Jake kinyúlt, megragadta az anyja karját, mire Kate ijedtében összerezzent. A fiú balra lefelé mutatott, ahol egy nagy, tömör körvonal emelkedett ki a félhomályból. Elindultak arra, és ahogy közelebb értek, Kate látta, hogy a templomtorony hatalmas kupolája. Pár méterre tőle megálltak. A fejlámpák fényében megpillantották a kupolát belepő édesvízi rákok tömegét. A kupola alatt a templomtorony tégláit zöld, bolyhos alga borította. Az íves kőablakok komoran néztek vissza rájuk. Hátborzongató látványt nyújtott az emberi kéz alkototta építmény, ami valaha az ég felé tört, aztán egy baljós napon örökre víz alá került.

Jake lecsatolta az övéről a vízhatlan tasakba rejtett digitális fényképezőgépét, és készített pár fotót. Hátrapillantott az anyjára, aki újra megnézte a búvárkijelzőt. Már húsz méter mélyen voltak. Kate bólintott, és odaúszott a fia mellé az ablakhoz. Csak lebegtek ott egy ideig, és bebámultak a régi harangtorony tágas, üres gyomrába, ahol a vízben sűrűbb hordalék kavargott. A benti falak minden négyzetcentiméterét kagylók és rákok borították, egyes helyeken ki is dudorodtak. A vastag réteg ellenére Kate ki tudta venni az íves mennyezet körvonalait. A toronynak négy ablaka volt, mindegyik falon egy. A balra lévő ablakon hemzsegtek a héjas állatkák, míg a jobbra lévőt majdnem teljesen ellepték, és csak egy keskeny, nyílszerű sáv maradt szabadon, olyan, mint a középkori várak lőrései. A szemközti ablak tiszta volt, így kivehető maradt a víz homályos zöldje a túloldalon.

Mindketten beúsztak az ablakon át a toronyba. Megálltak a közepén, aztán míg Jake ott maradt, ő felúszott a boltíves mennyezetig, hogy jobban szemügyre vegye. A gerenda, amely valaha a harangot tartotta, az egyik oldalon átfogta a mennyezetet. Ezt is tengeri állatok borították, egymásnak préselődő testük leképezte a mennyezet íves körvonalát.

Egy óriási, legalább harminc centiméteres folyami rák jelent meg a gerenda alatt, és elindult a mennyezeten Kate felé. Kate kis híján felkiáltott ijedtében, és hátralökte magát. Amint elérte Jake-et, belekapaszkodott, és lassú mozdulatokkal mutogatott maga fölé. Ahogy a rák elhaladt felettük, a lába elakadt a szorosan egymás mellé letapadt kagylók héján. A rák megállt, épp felettük. Kate szíve vadul vert. Szaporábban vette a levegőt, és nagyot szívott az oxigénből. A rák csápja megremegett, aztán az állat folytatta az útját az íves mennyezeten, majd eltűnt a szemben lévő ablakon át.

Kate észrevett valamit: azon az ablakon túl lebegett, ahol a rák eltűnt. Közelebb úszott az ablakkerethez. A fejlámpája egyszer csak egy pár élénkpiros sportcipő sarkát világította meg. Az ablak felső részénél imbolygott a vízben.

Kate beleborzongott a félelembe és az izgalomba. A kőpárkánynak nyomva a lábát elrugaszkodott, és lassan áttolta magát az ablakon. A cipő közvetlenül a nyílás felett lebegett, és egy holttesthez tartozott, amely mintha csak odakint ácsorgott volna a templom kupolája mellett.

Jake kiúszott az anyja után, de hátrahőkölt a látványtól, és beverte a fejét a torony falába. Kate hallotta is a fia fojtott kiáltását, majd a légzésszabályozóból feltörő sűrű buborékok mögött hirtelen eltűnt a fia arca. Kate kinyúlt, megragadta Jake-et, de nem tudta rendesen megfogni az oxigéntartály miatt. Elhúzta a fiát a toronytól, aztán visszapillantott a holttestre.

A sötétbarna hajú fiatalember kék farmert viselt, amelyet ezüstcsatos öv fogott össze a derekán. A csuklóján elegáns karóra volt. A nyaka körül cafatokban lebegett a felhasogatott, fehér pólójának maradványa. A feje előrebukott. Az arcán, a mellkasán és a felpuffadt hasán számos vágás és karcolás látszott. Kate-et leginkább a fiatalember arckifejezése zaklatta fel: a tágra nyílt szem, a félelemtől dermedt tekintet. A test mozdulatlanul lebegett, de egyszer csak lüktetni kezdett a nyaka. Jake megmarkolta az anyja karját. Kate egy rémes pillanatig azt hitte, a fiatalember még él. Aztán a halott feje rángatózni kezdett, az állkapcsa szétnyílt, és egy fekete, fényes angolna jelent meg a törött fogak között, majd szinte kibuggyant a nyitott szájból.

2

– Mi okuk volt pont ma merülni? – kérdezte Henry Ko főfelügyelő.

– Jake, a fiam, itt szeretett volna búvárkodni. A kánikulában alacsonyabb lett a víz szintje… Gondoltuk, megnézzük az elárasztott falut – felelte Kate.

Izzadt a búvárruhában, a haja összetapadt, a fejbőre pedig viszketett a koszos víztől. A még mindig falfehér arcú Jake anyja kék Fordja első kerekének támaszkodva állt, búvárruhája a derekáig letűrve. Kate autója a víztározó melletti füves partszakaszon parkolt. Henry járőrautója nem messze tőlük állt meg. A füves terület tőlük tíz méterre ért véget, a víztározó eredeti vízszintjének vonalában. A szárazság miatt húszméternyi sávban szabaddá váltak a tűző napsütésben kiszáradt algától zöld sziklák.

– Meg tudná mondani, nagyjából merre lebeg az a holttest? – kérdezte a harmincas évei elején járó sportos, kellemes hangú Henry unottan, és ceruzával felírt valamit a jegyzetfüzetébe.

Ránézésre inkább egy milánói divatbemutató kifutóján lett volna a helye, nem pedig egy bűncselekmény helyszínén. Farmerja megfeszült izmos lábán, a kigombolt nyakú ing alól kilátszott a bronzszínű mellizmokra simuló ezüst nyaklánc.

Egyenruhás, fiatal rendőrnő állt mellette, csúcsos sapkáját a hóna alá szorította. Hollófekete haját a füle mögé fésülte, selyemfényű bőre kipirult a hőségben.

– A holttest a víz alatt van, a templomnál. Húsz méter mélyen voltunk – közölte Kate.

– Nocsak. Tudja a pontos mélységet? – kérdezte a férfi, azzal abbahagyta a jegyzetelést, és ránézett.

– Igen. Ahogy mondtam is, búvárkodtunk – felelte Kate, és felemelte a csuklóján lévő búvárkijelzőt. – Fiatal férfi Nike Air Jordan edzőcipőben, kék farmerban, rajta öv. A pólója miszlikbe szaggatva. Idősebb, mint Jake, de legfeljebb tizenkilenc-húsz lehet. Horzsolások és vágások voltak az arcán és a törzsén – mondta. A hangja itt megbicsaklott, és lehunyta a szemét.

Hol lehet a halott srác anyja? Vajon aggódik, hogy nem tudja, hová tűnt a fia?

Kate visszagondolt azokra az alkalmakra, amikor a hozzátartozókat kellett értesítenie eltűnt szerettük haláláról. A gyerekek és fiatalok esete volt a leginkább szívszorító: bekopogni az ajtón, várni, amíg kinyitják, aztán látni a szülők arcát, amikor eljut a tudatukig, hogy a gyerekük már soha többé nem jön haza.

– Azt látta esetleg, hogy a fiú testén van-e sérülés elöl vagy hátul, netán is-is? – kérdezte Henry.

Kate kinyitotta a szemét.

– Nem láttam a hátát. A teste felénk fordult, a templomtorony mellett lebegett.

– Találkoztak másvalakivel? Úgy értem, csónakkal? Más búvárokkal?

– Nem.

Henry leguggolt Jake mellé.

– Hé, haver! Hogy érzed magad? – kérdezte aggodalomtól gyűrött arccal, de Jake csak bámult maga elé. – Kérsz egy dobozos kólát? Segít sokkhatás után.

– Igen, kér. Köszönjük – válaszolt helyette Kate.

Henry odabiccentett a rendőrnőnek, aki máris elsietett a járőrautó felé.

Kate is leguggolt Jake mellé.

– Az a srác… Nem volt rajta búvárruha – mondta Jake remegő hangon. – Mit keresett olyan mélyen felszerelés nélkül? Csupa seb volt a teste, meg kék-zöld. – A fiú letörölt egy könnycseppet az arcáról. A keze reszketett.

A nő visszatért a dobozos kólával és egy kockás pléddel. Az üdítő meleg volt, de Kate kinyitotta, és odatartotta Jake elé, aki megrázta a fejét.

– Csak egy apró kortyot. A cukor jót tesz a megrázkódtatás után…

Jake belekortyolt az italba. A rendőrnő ekkor Jake csupasz vállára terítette a plédet.

– Köszönöm. Hogy hívják? – kérdezte Kate, miközben dörzsölgette a fia kezét, hogy felélénkítse a vérkeringését.

– Donna Harris.

– Donna, értesítse a tengeribúvár-csapatot! És mondja meg nekik, hogy legalább húsz méter mély merülésre készüljenek! – szólalt meg Henry, mire a nő bólintott, és máris elővette a rádióját.

A vihar halk morajlással jelezte közeledtét. A levegő nehéz és párás volt, az ég alján sötétszürke fellegek gyülekeztek. A víztározó túloldalán hosszan nyúlt el a vízerőmű alacsony betonépülete.

Henry a ceruzával megkocogtatta a jegyzetfüzetét.

– Mindkettejüknek van merülési engedélye? Tudom, hogy a víztározó üzemeltetője szigorú, különösen a mélység és amiatt, hogy ez a víz látja el az erőmű duzzasztógátját.

– Igen. Augusztus elején tettük le a búvárvizsgát – felelte Kate. – Húsz méterre merülhetünk, és már harmincórányi gyakorlatot szereztünk, a nyári szünet kezdete óta.

Henry visszalapozott a jegyzetfüzetében, és a homlokára egyre mélyebb ráncok ültek.

– Várjunk csak… Jake a nyári szünetet tölti magánál? Vagyis nem helyi lakos? – kérdezte.

Kate-nek elszorult a szíve: most el kell magyaráznia, Jake kivel él.

– Így van.

– Akkor ki lakik azon a címen, amit megadott, amikor telefonon bejelentette az esetet? Thurlow Bay, Armitage Road 12.

– Én. Jake a szüleimmel lakik Whitstable-ben.

– De maga Jake igazi… khm, vér szerinti anyja?

– Igen.

– A törvényes gyámja?

– Jake tizenhat éves. A szüleimmel lakik. A tizenhatodik születésnapjáig ők voltak a törvényes gyámjai. Jake a whitstable-i gimnázium tanulója, vagyis még mindig velük lakik.

Henry Kate-re, majd Jake-re pillantott.

– Szinte ugyanolyan a szemük – jegyezte meg a rendőr, mintha ez lett volna a megerősítés, amit keresett.

Kate szeme búzavirágkék volt, a pupilla körül rézszínű sugarakkal. Jake szeme szintén kék, de csak a balban voltak ilyen sugarak.

– Szektorális heterokrómia, amikor a szivárványhártya több színből áll – magyarázta Kate, mielőtt újabb kérdések következtek volna.

Donna befejezte a rádióhívást, és visszajött hozzájuk.

– Hogyan kell írni ezt a szektorális heterokrómiát? Jól mondom? – kérdezte Henry felpillantva a jegyzetelésből.

– Mit számít? Egy fiatal fiú holtteste van lent a víz alatt, és nekem eléggé gyanús halálesetnek tűnik – mordult fel Kate, mert már kezdte elveszíteni a türelmét. – Csupa vágás és zúzódás a teste, és biztosan nemrég halt meg, ugyanis a víz alá kerülés után a test csak napokkal később jön föl a felszínre. Abban a mélységben a nyomás és a hideg víz lelassítja az oszlást, de mint maguk is tudják, végül a hulla mindig feljön a felszínre.

Kate beszéd közben végig Jake kezét dörzsölte. Megnézte a fia körmeit, és megkönnyebbülten látta, hogy kezd visszatérni az ujjaiba a vér. Megint megkínálta kólával, és Jake most már nagyot kortyolt az italból.

– Milyen jól informált – jegyezte meg Henry összeszűkült szemmel.

Szép szeme volt, karamellszínű. Kate úgy találta, meglehetősen fiatal, ahhoz képest, hogy főfelügyelő.

– Korábban a fővárosi rendőrség kötelékében voltam nyomozó – felelte Kate.

A férfin látszott, hogy hirtelen feldereng neki valami.

– Kate Marshall… – mondta tűnődve. – Igen. Pár évvel ezelőtt köze volt ahhoz az ügyhöz. Elkapta azt a pasast, aki lekoppintotta a Nine Elms-i kannibál bűntényeit… Olvastam róla… De várjunk csak! Magánnyomozóként dolgozott, nem?

– De igen. Én buktattam le az eredeti Nine Elms-i kannibált is, 1995-ben, amikor még nyomozó voltam. Két éve pedig magánnyomozóként kaptam el a másik gyilkost.

Henry visszalapozott a jegyzetfüzetében, és az arcára zavarodottság ült.

– Az előbb azt mondta, hogy az Ashdeani Egyetemen oktat kriminalisztikát, most meg azt, hogy régen nyomozó volt, és időnként magánnyomozgat is. Most akkor mit írjak a jelentésembe, mi a foglalkozása?

– Két éve arra kértek fel, hogy segítsek megoldani egy lezáratlan ügyet. Egyszeri alkalommal voltam magánnyomozó. Mindegy. Főállásban egyetemi oktatóként dolgozom.

– És egyedül él, Jake pedig Whitstable-ben lakik a maga szüleivel… – A ceruza megállt a levegőben a lap fölött, és Henry megint felnézett Kate-re. A szemöldöke szinte a hajáig felszökött. – Hűha. A fia apja a sorozatgyilkos Peter Conway…

– Igen – felelte Kate. Utálta ezt a pillanatot, annyiszor átélte már.

Henry felfújta az arcát, majd lehajolt, és újult érdeklődéssel méregette Jake-et.

– Jesszus! Nem egyszerű kör.

– Igen, elég nehézkes a családi összejövetelek megszervezése – morogta Kate.

– Úgy értem, nem lehet egyszerű Jake-nek.

– Tudom. Csak vicc volt.

Hát téged sem az eszedért szeretnek, az tuti, gondolta Kate.

Henry egy pillanatig zavartan pislogott rá, majd felállt, és megint kopogtatni kezdett a ceruzával a jegyzetfüzetén.

– Olvastam egy érdekes tanulmányt a sorozatgyilkosok gyerekeiről. A többség elég normális életet él. Volt egy nő Amerikában, akinek az apja hatvan prostituáltat erőszakolt és gyilkolt meg. Hatvanat! És a nő most a Targetben dolgozik… A Target egy amerikai üzletlánc.

– Tudom, mi az a Target – csattant fel Kate.

A férfinak mintha fel sem tűnt volna, mennyire tapintatlan. Donnában legalább volt annyi jóérzés, hogy elfordította a tekintetét.

– Nem lehet egyszerű Jake-nek – ismételte a férfi, és megint felírt valamit.

Kate hirtelen kényszert érzett rá, hogy kikapja a kezéből a ceruzát, és kettétörje.

– Jake teljesen normális, boldog, kiegyensúlyozott tinédzser – közölte.

Ekkor Jake felnyögött, előrehajolt, és odahányt a kiszáradt fűre. Henry hátraugrott, de az egyik őzbarna bőrcipője nem úszta meg.

– A rohadt életbe! Az új cipőm! – kiáltotta, és eltrappolt a járőrautó felé. – Donna! Hol van az a nedves törlőkendő?

– Semmi baj – suttogta Kate Jake-nek, aki a száját törölgette.

Kate hátrapillantott a víztározó felé. A lápvidék felett súlyos, fekete felhők hömpölyögtek feléjük. A távolban dörgés morajlott, majd villám cikázott át az égbolton.

Vajon hogyan halt meg az a fiú?

3

Miután Kate aláírta a bejelentését, mindketten távozhattak. A víztározó parkolójából kifelé menet elhaladtak két nagy rendőrautó és a halottkém furgonja mellett.

Kate a visszapillantó tükörben nézte, ahogy a járművek megállnak a vízparton. Megint megjelent lelki szeme előtt a vízben lebegő fiú képe. Letörölte az arcáról a kibuggyanó könnycseppet. Szíve szerint ott maradt volna, hogy végignézze, ahogy a fiú holttestét biztonságban felhozzák.

Kinyúlt, és megfogta Jake kezét, a fia válaszul megszorította.

– Tankolnunk kell – szólalt meg, amikor látta, hogy alig van üzemanyaguk. Bekanyarodott a háza közelében lévő benzinkútra, és intett a várakozó kutasnak, hogy töltse tele. – Vegyél fel száraz ruhát, kicsim! Arra van a vécé, tiszta és rendben tartják.

Jake bólintott, de még mindig sápadt volt. Kate azt kívánta, bárcsak mondana valamit. Elviselhetetlen ez a csend. A fiú hátrasimította válláig érő, még mindig nedves haját, és összefogta a mindig a csuklóján hordott gumival. Kate már nyitotta a száját, hogy megjegyezze, milyen rosszat tesz az a vacak gumi a hajának, de inkább nem szólt semmit. Ha nyaggatná, a fiú még jobban magába zárkózna. Jake kiszállt az autóból, és a hátsó ülésről kivette a száraz ruhákat. Kate nézte, ahogy a fia lehajtott fejjel elindul a mosdó felé. Annyi mindenen ment már keresztül, sokkal több mindenen, mint a legtöbb tizenhat éves.

Kate lehajtotta a tükröt, és szemügyre vette magát benne. Hosszú hajába most már sok ezüst szál vegyült. Sápadtnak látszott, és mind a negyvenkét éve kiült az arcára. Visszacsapta a tükröt.

Ez Jake utolsó napja, mielőtt hazamenne a nagyszüleihez. Azt tervezték, hogy a merülés után esznek egy pizzát, aztán otthon lesétálnak a tengerpartra, tábortüzet raknak, és pillecukrot sütnek. Most viszont kénytelen lesz felhívni az anyját, hogy elmondja neki, mi történt. Pedig olyan tökéletes nyár volt! Szinte újra normális családnak tűntek, erre itt ez a holttest…

Kate hátradöntötte a fejét, és lehunyta a szemét. Az átlagemberek nem botlanak bele holttestekbe, de tessék, vele megint megtörtént. Valamit üzenni akar neki az univerzum? Kinyitotta a szemét.

– Igen, azt próbálja a tudtodra adni, hogy szebb helyekre kellene vinned a fiadat – mondta ki hangosan.

A kesztyűtartóból elővette a telefonját, és kikereste az anyja telefonszámát. Épp lenyomta volna a HÍVÁS gombot, de meggondolta magát, és inkább az internetes böngészőt nyitotta meg, majd bepötyögte: eltűnt tizenéves fiú, Devon. A térerő nem volt valami jó a benzinkút környékén, mert a közeli dombok kissé leárnyékolták. A telefon jó egy percig erőlködött, mire megjelent a kijelzőn a keresési eredmény. Semmi nyoma, hogy a közelmúltban eltűnt volna egy tizenéves fiú. Ellenben talált egy hírt egy hétévesről a Devon Live weboldalon. A fiú Exeter központjából tűnt el az egyik délután, de pár feszültséggel teli órával később visszakerült a családjához.

Ezután a Google-ba beírta: Henry Ko főfelügyelő, Devon. Az első találat az egyik helyi lapból származott:

DEVON ÉS CORNWALL KÖZTISZTELETBEN ÁLLÓ RENDŐRFŐKAPITÁNYA ÁTADJA A STAFÉTABOTOT

A cikk a hónap elején jelent meg Arron Ko rendőrfőkapitány nyugdíjba vonulásáról. A férfi 1978-ban lépett be a rendőrség kötelékébe, és ő volt az első ázsiai rendőr a devoni és cornwalli összevont körzetben. A cikk alatt egy fotót is lehoztak a következő kísérőszöveggel: „Arron Ko rendőrfőkapitány átveszi a nyugdíjazási ajándékát, egy pár gravírozott ezüst mandzsettagombot, valamint a hosszú szolgálati időért és kiváló vezetésért járó rendőrségi kitüntetést a fiától, Henry Ko főfelügyelőtől.”

Henry és az apja az exeteri őrs előtt álltak a bekeretezett medállal. Arron Ko pocakosnak és túlsúlyosnak hatott jóvágású fia mellett, Kate ennek ellenére felfedezte a hasonlóságot.

– Aha! Ezért vagy te olyan fiatalon főfelügyelő! Nepotizmus… – morogta Kate.

Nem tetszett neki a fejében visszhangzó féltékeny hang, de akaratlanul is összemérte magát Henryvel. Ő maga éveken át keményen tanult és dolgozott, mindent feláldozott azért, hogy végül huszonnégy évesen rendőrből civil ruhás nyomozóvá léptessék elő. Henry Ko még csak a harmincas évei elején járhatott, és máris főfelügyelő, két ranggal a nyomozó felett. Visszagondolt a rendőrségnél töltött időre, a londoni életére.

Peter Conway főfelügyelő Kate főnöke volt a londoni rendőrségnél, amikor a Nine Elms-i sorozatgyilkos ügyén dolgoztak. Egyik este, miután végeztek a negyedik áldozathoz köthető bűntett színhelyén, Kate rájött, hogy Peter a Nine Elms-i kannibál. Amikor emiatt szembekerült a férfival, az kis híján megölte.

A végzetes éjszakát megelőző nyáron Kate-nek és Peternek viszonya volt. Kate teherbe esett, bár ő erről akkor még nem tudott. Mire a kórházi kezelésnek hála felépült, már túl késő volt megszakítani a terhességet.

Az újságok hónapokig csámcsogtak az ügyön. Kate elveszítette a hitelét a rendőrségnél, és a karrierje egyik napról a másikra derékba tört. Jake születése után pedig megkezdődött a kálváriája. Az eset okozta trauma és a hirtelen jött, nem várt anyaság a szülés utáni depresszióval tetézve elviselhetetlen terhet jelentett, így Kate az ivásban keresett vigaszt.

A szülei az évek során többször is közbeléptek, hogy gondoskodjanak Jake-ről. Kate végképp megzuhant, és a rehabon között ki. Mire sikerült leszoknia az italról, már túl sok idő telt el. Kate szülei gyakorlatilag Jake hatéves kora óta unokájuk törvényes gyámjai. Immár tíz éve…

A józanság megőrzése nehéznek bizonyult, de sikerült újra felépítenie az életét, így a tanítási szünetekben és több hétvégén is végre rendszeresen láthatta Jake-et. Csakhogy lassan véget ér a gyerekkor… Kate szívébe még mindig üvegszilánkként hasított a veszteség érzése: Jake és imádott rendőri munkája elvesztése.

Valaki megkocogtatta az ablakot. Kate összerezzent ijedtében. Jake volt az, most már a szűk fekete farmerját és a kedvenc, kék kapucnis pulóverét viselte. Az arcába visszatért a szín. Kate letekerte az ablakot.

– Anyu, van pár fontod? Vennék egy péksütit és egy csokit. Farkaséhes vagyok.

– Persze. Jobban vagy már?

Jake bólintott, és elmosolyodott. Kate viszonozta a mosolyt. Felkapta a táskáját, és együtt mentek be a benzinkúti shopba.

Bármennyire igyekezett is, nem tudta kiverni a fejéből a víz alatt lebegő fiú képét. Kétségbeejtő volt a tudat, hogy most kénytelen kivárni, lesz-e róla valami a hírekben.

{*} Christopher Marlowe: Doktor Faustus tragikus históriája. Szentségtörők és mártírok – Drámák Kálnoky László fordításában. Budapest, Magvető Könyvkiadó, 1989. 36. oldal, II. felvonás, 1. szín.