Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Biró Lajos

A SERPOLETTE

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-126-2 EPUB
ISBN 978-963-678-127-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás: 1914
az elektronikus változat az 1914. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító ismeretlen művész
a La Plata gőzös elsüllyedése a Biscayai-öbölben (1879)
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

A kék hajóraj második divíziója az imént kapott az első divízió zászlóshajójáról parancsot. A forró augusztusi nap alatt azonban a hadgyakorlat vége felé közeledett. Nyugat felől pontosan látszottak már a támadó vörös hajóraj füstölgő kéményei.

A visszatérő páncélos cirkálók sietve menekültek be a sorhajók mögé és az első divízió zászlóshajója erre ontotta az új parancsokat. A négy fehér óriáshajó előbb füstölögve formált kettős sort, azután egyes sort, hogy nemsokára besorakozzék saját zászlóshajója mögé egy egyenes sorba.

A két hajóhadosztály – négy-négy sorhajó – most csaknem egy magasságban gőzölt nyugat felé. A második divízió zászlóshajójának a parancsnoki hídján ott állott Péter herceg, a hajóhadosztály parancsnoka. A messzelátót időről időre a szeméhez emelte és idegesen, bosszúsan és megvetően figyelte az első divízió zászlóshajóján a jelzőárbócot.

– Nézze, – mondta – nézze Ridarsky, mit művel az ott. – Nézze azt a lázas tevékenységet. – Mire azután ott leszünk a vörösek előtt, nem tud már mit parancsolni, mert minden lehetséges parancsot kiadott.

Ridarsky báró, a herceg szolgálattevő kamarása, egy lépést tett előre. Jóval kisebb volt a hatalmas termetű hercegnél; az arca szögletes, a szája mosolygó, de hideg és elszánt. Előre lépett egyet és halkan nevetni kezdett.

– Mit nevet Ridarsky? – kérdezte a herceg.

– Fenség, – mondta Ridarsky mosolyogva – félek, hogy nem szabad… Nagy tiszteletlenség.

– Csak ki vele. – No, egy-kettő.

– Azon nevetek, – mi történnék, ha fenségednek most elfogyna a türelme, és a zászlók útján azt jeleztetné vissza: »kedves cousin, ennek már megint egy nagy szamárság lesz a vége«.

A herceg elnevette magát. Egy másodpercig szinte kísértést érzett… mi volna, ha megtenné?… az egész hajóraj, amely őt imádja és unokafivérét gyűlöli, ujjongana… a nagy hajók táncolnának a röhögéstől… és ez legalább nyílt szakítás volna, visszacsinálhatatlan botrány, vége lenne mindennek, ő itt hagyna mindent, úgyis itt hagy mindent, de itt hagyná az emlékét egy példátlan megfenyítésnek is, itt hagyná is az emlékét annak, hogy kérlelhetetlen ellenfelének a király előtt és ezer meg ezer tengerész előtt vágta az arcába a megvetését…

De azután elmosolyodott. Gyöngéd pillantással nézte végig Ridarskyt. Ezekért az ötletekért, a bátorságáért, a kíméletlen kritikájáért, a csípős szavaiért lett kedvence a fiatal katonatiszt. Gyöngéden végignézte és komolyan mondta:

– Nem, Ridarsky. – Ellenség előtt vagyunk, – ha csak játékellenség előtt is. – Egyelőre tegyük meg, amit parancsolnak; – ha szerencsénk van, nem rohanunk bele az ő záróhajójukba.

A parancs, amelyet az első divízió zászlóshajójáról Miklós herceg a viceadmirális küldött, az volt, hogy az egyenes sorban haladó második divízió kanyarodjék nyolc vonalnyit jobbra. A kanyarodás azzal a veszedelemmel járt, hogy az élen haladó zászlóshajó – a Péter hercegé – beleütközik a tőle jobbra levő első divízió utolsó hajójába, amelynél a kanyarodás megkezdésekor már magasabban állott. Az összeütközés meg is történt volna, ha Péter herceg ki nem adja azokat a parancsokat, amelyeket a viceadmirális elfelejtett a manőver megkezdése előtt kiadni. Kiadta a parancsokat, az összeütközés elmaradt, és Péter herceg fájdalmas melankóliával gondolt rá, hogy most az egész hajóraj tudja, hogy ő tette jóvá a kapkodó, izgatott, gőgös és zsarnok viceadmirális hibáját, csak a király nem fogja tudni…

… A király környezetében minden ember ellensége neki. A király környezetében minden ember a Miklós herceg embere. A király vakon bízik Miklósban. – A hajóraj eközben odaért a vörös flottához. Megkezdődött az ágyúzás és azzal ért véget, hogy a király hajójáról a döntőbírák zászlójelzés útján a Miklós herceg flottáját mondták ki győztesnek.

Alkonyodott és a hajók indultak a kikötő felé. Péter herceg átszállt egy gőzbárkára és csendes, de ideges parancsára, a bárkának minden ereje megfeszítésével, sustorogva kellett a part felé repülnie. A gépész aggódva nézegetett fel a hercegre, amikor a gyorsaság újra meg újra nem volt elegendő neki, de a herceg nem törődött az aggódó pillantásokkal. Elmerülve nézte a ziháló gépet, amelynek csattogó munkájától az egész kis hajó remegett, és fájdalmasan élvezte a kínzást és a veszedelmet. Imádta a gépeket, milyen elmés remekmű ez a kis gép is, – hogy kínlódik most, – milyen hörögve és zakatolva tiltakozik ellene, hogy ilyen méltatlanul gyötörjék, – meddig tűri vajon? – még egy perc és fellázad…

– Gyorsabban!

A gépész elsápadt, de engedelmeskedett. Ridarsky elhúzódott a herceg háta mögül. A bárka suhogva repült a csendes vízen, de az egész teste remegett a kínzott gép erőszakos lökéseitől. A herceg komoran és összeszorított ajakkal élvezte a veszedelmet. A gép esztelenül és süketítően zakatolt; ha a rohanás még egy percig tart, felrobban; – ekkor azonban beérkeztek a kikötőbe, a gépész sápadtan törölgette a homlokáról a verejtéket, a herceg pedig szótlanul partra szállt és indult a lakására.

A lakásán megsimogatta fehér orosz agarát, Monsiegneurt, azután, a Szedlák segítségével, csendesen és elgondolkozva átöltözködött.

– Van fenségednek még valami parancsa? – kérdezte halkan az öreg lakáj.

A herceg szórakozottan nézett az öreg lakáj simára borotvált, papos arcába. A lakáj várt. A herceg nem szólt. A lakáj egy alázatos mozdulatot tett. Ekkor a herceg megrezzent, mint aki álomból ébred fel és gyorsan mondta:

– Semmi, Szedlák. – Köszönöm.

Szedlák felemelte a herceg köpönyegét, a karjára vette és egy lépést tett hátrafelé. Készült rá, hogy a herceget lekíséri a kocsijáig. A herceg azonban ekkor visszafordult és belenézett az arcába. A tekintete most nem volt üres és álmodó; látó tekintet volt. A herceg arca kipirult és a lágy pillantású szürke szem mélyén tűz lobbant fel.

– Szedlák, – mondta röviden és keményen – elmegy Lind kisasszonyhoz és megmondja neki, hogy a tiszti kaszinó után egyenesen hozzámegyek. – Úgy tizenegy óra tájban. – Talán féltizenkettő is lesz.

A lakáj mozdulatlanul állott. Alig lehetett látni, hogy az ajka nyílik.

– Igenis, fenség.

A herceg indult, de egy-két lépés után megint visszafordult. A fejét felemelte és a hangja még keményebb lett.

– És hogy a kaszinóban ott lesz a király is.

– Igenis, fenség.

A herceg egy másodpercre elnézett a levegőbe. Azután megreccsent a hangja:

– És hogy… hogy hírt viszek neki.

– Igenis, fenség.

A lakáj mozdulatlanul állott. Dús, hófehér hajával, tiszta és szabályos fejével, fekete ruhájában, most egészen olyan volt, mint egy ismeretlen vallás előkelő és hallgatag főpapja.

– Köszönöm, Szedlák.

A herceg megfordult és siető, kemény lépésekkel lement a lépcsőn.

A tisztikaszinóban a bankett alatt némán ült a helyén és egyre növekvő ingerültséggel hallgatta a pohárköszöntőket. Gyűlölte és megvetette ezt a hangot, ezeket a kongó és kihívó, de lendülettelen és elkopott szavakat, a hivatalból való lelkesedést, az alázatot, a szolgaságot, amelynek itt minden szó jelképezője volt. Egyszer találkozott a tekintete a Miklós herceg hideg tekintetével. És egyszer érezte, hogy a király nagy és bús szeme hosszan pihen rajta.

Nem nézett fel. De amikor ez a nagy és bús szem másfelé fordult, akkor halkan és óvatosan ő kereste fel a királyt a tekintetével. A király hajlott háttal ült az asztalfőn. Vékony és rövid orra szinte áttetsző volt, mintha fehér viaszból lett volna; összecsukott száját elfödte barna bajusza és rövid szakálla, amelybe már ősz szálak vegyültek. A szája két oldalán két erős ránc húzódott lefelé, és ráncosodott már szokatlan magasságú homloka is. És a haja a halántékán már egészen ősz volt. Igy ült ott búsan és fáradtan az asztalfőn és az arca csak akkor lett élő ember arcává, ha hosszú szempilláit felemelte és a barna karikák közül, amelyeket álmatlanság és fáradság rajzolt a szeme alá, kivilágított aranybarna, meleg, nagy szeme.

Péter herceg sokáig nézte a királyt; összehasonlította a maga sudár és erős negyvennégy évét ennek a fáradt fiatal férfinak a harminchárom évével; de az öröm és a büszkeség helyett, amelyet magában fel akart idézni, elszorult a szíve. A vacsora után, amikor a király befejezte a cercle-jét, megadta a jelt a táncra és egyszerre odafordult hozzá, hogy bevonja egy pálmákkal díszített fülkébe, a szívének ez az összeszorulása olyan kínzó lett, hogy fájdalmas erőfeszítéssel kellett lélegzetet vennie, mert különben oda kellett volna kapnia a szívéhez. Nagy lélegzetet vett és a királlyal, aki karon fogta, belépett a fülkébe. Kint mindenki tudta, miről van szó, és akik a közelben voltak, halkan összebólogattak.

Bent a fülkében a király fáradtan leült a félköralakú márványpadra és maga mellé vonta Péter herceget is. A király mozdulata, most is és az előbb is, amikor szótlanul karon fogta, bizalmas volt. A herceg nagy melegséget érzett a szíve körül.

Egy másodpercig hallgatva ültek, azután a király felemelte keskeny fehér kezét és csendesen rátette a Péter herceg izmos barna kezére.

– A kabinetfőnököm – mondta halkan – ma délután referált a kívánságodról. És én nem akarok a válasszal egy napot sem várni.

Elhallgatott. A hangja azonban bizalmas volt és meleg, úgy hogy Péter herceg felindultan megkérdezte:

– És… teljesíted a kérésemet?

– Nem.

A válasz lágyan és csendesen hangzott el, de Péter herceget meglepte és megbántotta.

– Nem? – kérdezte elsápadva és nagyon halkan.

– Nem – szólt még egyszer csendesen és gyöngéden a király.

A szemét állandóan lesütötte, a szempillája csak egy másodpercre rebbent fel, de fel nem nyílott egy percre sem.

– Nem – mondta még egyszer lesütött szemmel és elgondolkozva.

Hosszú szünet támadt. Péter herceg remegő térddel akart felkelni.

– Minthogy az okaidat nem kívánod velem közölni, – mondta közben – feltételezem, hogy az okot ismét a környezetedben kereshetem, amely már annyiszor…

A király megfogta a kezét és nem engedte felállni.

– Hidd el, – mondta melegen – hidd el nekem végre, hogy megint rossz helyen keresed az okot.

Péter herceg kipirulva fordult feléje. De a király még mindig lesütötte a szemét és ő nem tudott vele szembenézni.

– Az ok – mondta elgondolkozva a király – a te választottad személyében van.

Péter herceg gyors lélegzetet vett és ez a heves lélegzetvétel úgy hangzott, mint egy halk hördülés. A király megnyugtatóan emelte fel a kezét.

– Nem – mondta – azok a jelentések, amelyeket kaptam, semmi rosszat róla nem tudnak.

– Akkor hát? – kérdezte halkan Péter herceg.

– A jelenéről semmi rosszat – folytatta elgondolkozva a király. – Egy év óta, amióta te az érdeklődéseddel kitünteted, teljesen kifogástalan életet él.

– De? – kérdezte rekedten Péter herceg.

A király várt a válasszal. Elgondolkozva hajtotta oldalra a fejét, a szemét még mindig lesütve tartotta és azután szakadozottan, tagoltan, szinte energikusan mondta.

– De én azt kívánom, hogy a nő érintetlenül lépjen be a házasságba.

Péter herceg gyors mozdulattal felemelte a kezét, hogy végigsimítsa zúgó homlokát. Megdöbbentette és felháborította ez a gőgös és hideg mondat. Embertelennek és oktalannak érezte ezt a szigorúságot és úgy áradt az ajkára a mondanivalója, hogy dadogni kezdett.

– Egy nő, – mondta dadogva – a nő… a lelkében hordja a tisztaságát, nem a külső érintetlenségében; és százszor érintetlenebb lehet valaki, aki…

Lázasan beszélt; a király lesütött szemmel hallgatta, de időről időre szótlanul megrázta a fejét. Péter herceg végre kétségbeesve kifakadt.

– De bocsáss meg – ha énnekem jó így…

A király ekkor egy másodpercre feltekintett rá. Aranybarna nagy szeméből egy kutató, rejtelmes és bús tekintet érte a herceget. Azután újra lesütötte a szemét és nyugodtan mondta:

– De énnekem lehetetlen a beleegyezésemet adnom hozzá. Helytelennek tartom. Veszedelmesnek tartom. Bűnnek tartom.

Hallgatott egy másodpercig, azután csendes mozdulatot tett a kezével:

– És milyen érzésekkel várod azt, hogy fiad legyen tőle? Egy nőtől, aki már a másé volt?

A kezét ismét felemelte és széles, lezáró és elintéző mozdulatot tett vele:

– Ha egy… egy polgárleányt választottál volna, segítségedre lettem volna: vagy úgy, hogy morganatikus házasságot köss vele, vagy úgy, hogy megadtam volna neked azt a címet, amelyet kértél; de ebben nem lehetek segítségedre. A nőnek érintetlenül kell a házasságba belépnie.

– De hiszen ő nem tudhatta, hogy idővel megismerkedik velem…

A király megrázta a fejét.

– Mindegy. Őriznie kellett volna magát a jövendő férje számára.

Péter herceg tehetetlen kétségbeesést érzett, elbágyadva hajtotta le a fejét és egy másodpercre behunyta a szemét. Behunyt szeme előtt a nem látó szem félhomályában ekkor egyszerre élesen, körvonalazottan, fényes világításban megjelent az Annie szőke feje. Péter herceg szomjasan meredt rá erre a közeli, szinte megfogható vízióra, egyetlen másodperc alatt teleszívta a lelkét ennek a látványnak az üdítő, friss szépségével, a lelke megkönnyebbült, a haragja feltámadt, kinyitotta a szemét, felugrott a padról és bőséges, heves és remegő szóáradatban bejelentette a királynak, hogy mi az ő válasza erre a visszautasításra. A király szótlanul hallgatta.

Péter herceg most elmondott mindent. Elmondta, mennyit szenvedett eddig is; és hogy a zsarnokságnak és az alázatnak az az atmoszférája, amelyben élnie kellett, úgyis elviselhetetlen volt a számára. Újra elmondta, hogy a király egész kormányzati rendszerét rossznak tartja és hogy a hadsereget és a haditengerészetet a mai irgalmatlan és esztelen fegyelmezés lealacsonyítja és megrontja. A katona ember; és az embernek jogai vannak; és az emberrel, akár katona, akár nem, úgy kell bánni, amint emberhez méltó. Végül halkabban, de nyugodt ajakkal és felemelt fővel elmondta, hogy mivel a király sem az ő személyes kívánságait teljesíteni nem akarja, sem azokat a javaslatokat nem hallgatja meg, amelyeket ő, az ország és a dinasztia érdekében, többízben elébe terjesztett, ő a haditengerészetben viselt rangjáról lemond, a királyi házból kilép, polgári nevet vesz fel és az országot elhagyja.

Szálasan, keményen, erősen állott a király előtt. A király meggörnyedt háttal ült a padon és lesütötte a szemét. De amikor Péter herceg befejezte a mondanivalóját azzal, hogy a királyi házból kilép és az országot elhagyja, akkor egyetlen heves mozdulattal felállott.

– Azt te nem fogod megtenni – mondta remegő hangon, amelyről nem lehetett tudni, a könyörgés több-e benne, vagy a fenyegetés. – Nem akarom megérni, hogy te is térden állva könyörögj előttem, hogy fogadjalak vissza, mint Vladimir, az ősz hajával. Te azt nem fogod megtenni.

– Ah, – felelte Péter herceg – megteszem. Én nem vagyok romlott és léha élvező, mint Vladimir. Én boldogan dobok el mindent és vissza sohasem kívánok majd semmit. Mert ez az állapot nekem gyűlöletes és az itt maradás az szenvedés.

A király ekkor egészen közel lépett hozzá. Halvány arcába egy vérhullám szökött fel és felemelt keze remegett.

– Hát azt hiszed, – kérdezte reszketve – hogy nekem csupa gyönyörűség itt maradni?

Péter herceg meglepetve bámult rá. A király szája vonaglott és lehunyt szempillái remegtek, mintha könnyeket rejtegettek volna maguk mögött. Vékony fehér kezét rátette a Péter herceg karjára és a vékony fehér kéz úgy szorította át a herceg karját, mint egy vasgyűrű.

– Hát te is azt hiszed, – mondta reszketve – hogy nekem jó itt? Ridegnek lenni? Kéréseket megtagadni? Nem szeretnék én is jobban elmenni a ligur tengerpartra egy villába a hegyoldalon, lejárni a tengerhez és egész nap nézni, amint a gyerekeim játszanak a homokban?

Péter herceg megdöbbenve hallgatott. Soha ilyen lázas szavakat senki a királytól még nem hallott, soha senki nem is sejtette, hogy a király nem élvezi az uralkodást, hanem szenved tőle. De akkor miért…? De akkor hogyan…? Száz kérdés rajzott fel az elméjében; és még mielőtt végiggondolhatta volna őket, már meg is kapta rájuk a választ.

A király néhány heves lélegzetet vett, azután felemelte kipirult fejét, és lesütött szeme most egyszerre felnyílott.

– De bennünket – mondta hangosan – Isten rendelt arra a helyre, amelyen vagyunk.

Aranybarna, nagy, bús szeme mélyén fényesen világító lángolás gyulladt ki.

– Amit cselekszünk, – mondta csendes áhítattal – azt Isten akaratából tesszük.

Egy rajongó mozdulattal kitárta a karját, mintha mondani akart volna még valamit. De nem szólt. A karját lassan, szinte szégyenkezve leeresztette, a pirosság eltűnt az arcáról; az arca az a fáradt viaszk-arc lett, amely a vacsoránál volt; szempillái fáradtan készültek leereszkedni és aranybarna szemében kis szikrákká sziporkázott szét a rajongó, világító tűz. Úgy látszott, szégyenkezve és fáradtan egészen elhallgat; úgy látszott, szótlanul megfordul és kimegy; már indult kifelé, de az utolsó másodpercben még visszafordult, hogy egyetlen sötét szóval befejezze a mondanivalóját.

– És aki a helyét elhagyja, – mondta mozdulatlanul, halkan és komoran – az Isten ellen vétkezik.

Azután megfordult és kiment. Péter herceg megdöbbenve bámult utána és minden lélekjelenlétére és minden energiájára szüksége volt, hogy meg tudjon mozdulni és hogy a pálmadíszes fülkét rögtön utána elhagyja. A társaságnak odakint felesleges rögtön megtudnia, mi volt a beszélgetésük eredménye.

Kiment a terembe, elvegyült az emberek közé, nézte a királyt, akinek a sápadt arcáról ismét nem lehetett semmiféle indulatot leolvasni, és igyekezett elfogulatlanul és nyugodtan beszélgetni azokkal, akik elébe akadtak. De a lelke meg volt zavarva és fel volt zaklatva. Hát ez is lehetséges? Hát van ember még, aki ezt a primitív istenhitet hordozza magában? És nem azért hordja, hogy másokra hasson vele, hanem féltetten, szégyenletten és titokban minden bajának ez a megnyugvása és minden cselekedetének ez a magyarázata. Hiszen az ilyen ember nem is lehet igazi bizalommal az olyan fajtájú ember iránt, mint ő, aki szabad minden lelki babonától és aki felemelt fejjel néz szembe az univerzum minden titkával. Nézte a királyt: a sápadt arca megint fáradt és mozdulatlan. Sápadt és fáradt zsarnok – gondolta – és Isten van vele. Megborzongott és nyugtalanságot és aggodalmat érzett.