Fordította:

MATOLCSY KÁLMÁN

ANTHONY RYAN MEGJELENT KÖNYVEI

HOLLÓÁRNYÉK-TRILÓGIA

A vér éneke

A várúr

A tűzkirálynő

DRACONIS MEMORIA

Az ébredő tűz

A láng légiója

THE EMPIRE OF ASHES

Copyright © 2018 by Anthony Ryan

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Ace, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2018

Hungarian translation © Fumax Kft., 2018

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Cseri Mária, Friedrich Zoltán

Műszaki szerkesztő: Köböl Vera

Borítóillusztráció: Jeff Read

Térképek: Anthony Ryan

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978-963-470-207-8

A könyvet Bill nagybátyám, azaz William McNamara, a Királyi Skót Dragonyosok egykori őrmestere emlékének ajánlom, aki nagy árat fizetett azzal, hogy a jó ügyért harcolt.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ismét köszönetet mondok egyesült államokbéli szerkesztőmnek, Jessica Wade-nek; egyesült királyságbéli szerkesztőmnek, James Longnak; valamint ügynökömnek, Paul Lucasnek a támogatásukért, és amiért végigvezettek három hosszú és bonyolult könyv megírásán. Egyúttal köszönet illeti korrektoromat, Paul Fieldet, aki továbbra sem hagyja, hogy kifizessem, és legfőképpen az olvasókat, akik velem tartottak ezen az utazáson. Mindig szomorú az elválás, de egyszer minden történetnek vége szakad.

I
A FELTALÁLÓ ÁRNYÉKA

Lewella Tythencroft kisasszony naplójából –

Sanorah, termeszter 27-én, 1600-ban

(a 211. vállalati esztendőben)

Megint Corrickról álmodtam, ahogyan az már lenni szokott ezekben a zavaros időkben. Ha Corrick Hilemore hadnagy nem csupán eltűnt, hanem valóban halott, ahogyan azt a Tengeri Protektorátusnak küldött számtalan levelemre kapott szórványos válaszlevelek állítják, elég tevékeny kísértetet hagyott hátra.

Tudom, a tréfálkozás nem helyénvaló. Sőt egyenesen kegyetlen. Magammal szemben mindenképpen, ha nem is azon férfi emlékével szemben, akit szerettem (és akit a mai napig szeretsz, legalább önmagadhoz légy őszinte, Lewella!). Csakhogy a tréfálkozást mindig is jobban kedveltem, mint a gyengébbik nemtől elvárt pityergést és nyafogást.

A tegnapi álmom ezúttal más volt. Néhai vőlegényem éjszakai látogatásai általában változatosak, ha nem is teljesen világosak. Természetesen korábban is álmodtam róla, főként a távollét hosszú, szörnyű hónapjaiban, amelyeket vállalati uraink rabigájának köszönhettünk. A Szindikátus által „vésznek” nevezett dalciai mészárlás igazságtalan napjaiban aztán még inkább. Ám azok az álmok inkább emlékekre hasonlítottak: az elmém a szunnyadás tétlen óráiban Corrick társaságát kereste, ha már az ébrenlétben nem adatott meg neki mindez. Séták a parkban, lopott pásztorórák a szüleim kutakodó pillantásától távol, sokféle csodálatos vitánk. Féltve őriztem a róla szóló álmaimat, de most már rettegek tőlük, mert kedvesemet minduntalan valamiféle veszélyhelyzetben látom.

Ezúttal valami hideg és rémisztően távoli helyen járt. A képek homályosak, de az arca előttem lebeg, és mostanában olyasvalaki vonásait látom rajta, akit borzalmas bűntudat nyomaszt. Corrick nem hajlamos a túlzott önvizsgálatra, de foglalkozása ellenére így is sokkal több érzelemre képes, mint azt sokan gondolnák.

Figyelmetlenségemben megint a jelen időt használtam. De korábbi illetlen tréfálkozásommal ellentétben ezt mégsem tudom megállni. Ha az elmém nem is, a lelkem tudja, hogy él… és valami nagyon hideg helyen van.

Elviseltem egy újabb reggelit anyámmal és apámmal. A ház ura szokás szerint a Hírszerzője mögé rejtőzött, miközben asszonya ostoba pletykálkodással töltötte ki a beálló csendet. Mostanában, hogy egyre rosszabb hírek jönnek itthonról és külföldről egyaránt, észrevettem, hogy anyám csevegése egyfajta kétségbeesett élt kapott. Éles hangnemben, fénylő szemmel adja elő kisszerű botrányokról és kihirdetett eljegyzésekről szóló ezernyi történetét, valamint férjezettségem aggasztó helyzetére irányuló, csípős megjegyzéseit. Olykor hajlamos vagyok azt képzelni, ez valamiféle kétségbeesett varázslat nála: mintha az üres szavak korlátoltságuk puszta erejével elháríthatnák a közelgő veszélyt. Ám a fenyegetés valós, és nem mutatja jelét, hogy kisebbedne.

„Ferosra néma csend borul” – trombitálja a Hírszerző jellemzően harsány szóhasználattal. Ellenben ők sem tudnak magyarázatot adni arra, miért olyan csendes a város, bár a feltételezéseknek se szeri, se száma. Az újság belívjei hemzsegnek az állítólagosan sikeres, legújabb Korvantin Forradalom szenzációhajhász részleteitől: „Corvus teljes nemességével végeztek egyetlen éjszaka lefogása alatt”, „A koncepciós perekben százak kerülnek bitófára”, „Hírhedt és bűnös életű diktátornő az önjelölt tanács élén”, és így tovább. Szavazáspárti barátaim állítása szerint ezek csupán a vállalati befolyásoltságú sajtó koholmányai, amellyel félelmet akarnak szítani a jogos lázadásra kész népben. Személy szerint nem vagyok benne olyan biztos, hogy a borzalmak tényleg csak a képzelet szülöttei. A korvantin nép évszázadokig senyvedett egy utálatos, véres uralkodócsalád elnyomása alatt. Meglepő hát, ha szívük most a bosszú szavára hallgat?

Más történetek az észak-mandinori városokban történő lázongásokról, meg a protektorátusi katonák tömeges dezertálásáról mesélnek, és ami talán a legaggasztóbb, a vállalati értékpapírpiacok összeomlani látszanak. Észrevettem, hogy apám keze enyhén remegni kezd, amint ehhez a jelentéshez lapoz, és eltűnődtem, vajon a családi vagyon mekkora részét fektette piaci spekulációkba az évek során. Persze akármilyen kérdést is tennék fel a pénzügyekkel kapcsolatban, azt hűvös közömbösséggel fogadná, vagy azzal a javaslattal, hogy ha ennyire érdekel az üzlet, hagyjak fel radikális időtöltéseimmel, és keressek magamnak vállalati munkát. Így hát egy szót sem szóltam, inkább egy korty teával lemostam a pirítóst és a lágytojást, arcon csókoltam anyámat, majd útnak indultam a Szavazóközlöny szerkesztősége felé.

Amint azt már megszokhattam, a reggeli szerkesztőségi megbeszélés hamar politikai vitába, majd veszett kiabálásba torkollott. Mantleprop úr, a fotokopigráfus csaknem birokra kelt Mityard úrral, a külhoni tudósítóval, mert úgy vélte, az utóbbi „arcátlan részrehajlással viseltetik a Korvantin Forradalomban elkövetett állatias megtorlások” iránt. Megbízott főszerkesztőként most sokadjára is megkísértett a gondolat, hogy a csapat minden tudósítójának egyszerűen kiadom az útját. Tekintve, hogy az újságban megjelenő cikkek legalább kétharmadát magam írom, miközben állítólagos beosztottjaim órákat töltenek parttalan vitákkal, aligha volna nagyobb teher egyszemélyes vállalkozásként egyengetni a lap útját. Ámde mivel a folyóirat a Szavazójogokért Szövetség hivatalos hírközlő szerveként és csoportos vállalkozásként jött létre, így pediglen nem magánszemély, senkit sem áll jogomban elbocsátani a szerkesztőbizottság többségi szavazata nélkül.

Bármilyen más alkalommal erőfeszítést tettem volna a kedélyek megnyugtatására, és hogy valamiféle rend látszatát erőltessem a gyűlésre, de ezúttal nyugtalan álmaim igencsak kimerítettek. Fogtam hát a jegyzettömbömet és a tollamat, és elindultam a kikötői negyedbe, magukra hagyva civódó kollégáimat. Amint azzal minden tapasztalt tudósító tisztában van, a kikötőben mindig hasznos értesülésekhez juthat, főként zaklatott időkben. A dokkparti ivókat ellepik a glóbusz minden zugából érkező matrózok, akik igen beszédes népség, főként, amikor egy fiatal és szemrevaló nő hajlandó kiadni néhány irát egy-két korsó sörre.

Ma azonban úgy alakult, hogy nem volt szükség ilyen fondorlatokra, ugyanis a kikötői népeken általános izgatottság uralkodott. Hetekkel ezelőtt az Áldott Démon megszakította láposplatói rémuralmát, hogy tüzes pusztulást hozzon a kikötői negyedre, majd rejtélyesen felszívódjon. A lerombolt területet eddig csak részlegesen sikerült helyreállítani, és sok megfeketedett és romos raktárépület továbbra is gyászos képet mutat. Azonban a szindikátusi hatóságok visszaállították a mólókra a darukat, és újraépítettek sok fastéget, amelyek a víz felszínéig leégtek.

Amikor odaértem, a mólókon protektorátusi katonák és rendőrbiztosok nyüzsögtek, köztük megannyi rangidős tiszttel. A kikötő széles hullámai mögött füst gomolygott a védfalba illesztett kapuszárnyakat működtető nagy motorokból. A reggeli dagály után általában csak egy szárnyat húznak fel, de most mindhárom kaput egyszerre emelték.

Természetesen, amikor kikérdeztem a protektorátusi tiszteket, nyersen, ám udvariasan a tudtomra adták, hogy „nincsen hozzászólnivalójuk”, vagy hogy másutt kereskedjek a szavazáspárti propagandámmal. Ennek következtében ámbátor vonakodva, mégis kénytelen voltam felkeresni egy készségesebb információforrást.

A móló közepén bukkantam rá Sigmend Talwickre. A rosszul öltözött, ösztövér férfi egy ládán ült, és a jegyzettömbjébe firkált.

– Tythencroft kisasszony! – köszöntött, amikor észrevett. Széles mosolyát őszintén örömtelinek is vehettem volna, ha nem látom mögötte a rosszul leplezett testi vágyat, amikor végigmért. – Hogy mennek a dolgok a Közlönynél? Úgy hallottam, egyre szélesebb körben terjesztik a lapot, és a múlt hónapban csaknem átlépték a négy számjegyet!

– Öt számjegyet – hazudtam, ahogyan gyakran teszem Talwick úr jelenlétében. Most is úgy találtam, hogy meg sem kottyan a lelkiismeretemnek. – Gratulálok a Hírszerző legutóbbi számához! – folytattam. – Folyóirata, amely hemzseg a közönséges és ízléstelen beszámolóktól, most még önmagán is túltett. Úgy értesültem belőle, hogy a korvantin lázadók ezúttal már arisztokrata csecsemőket sütögetnek roston!

A tudósító kicsit kihúzta magát, és mosolya lehervadt.

– Én csupán tudósítok, kisasszony. A szerkesztés más feladata.

– Pontosan, uram. – Hátat fordítottam neki, és az emelkedő kikötőkapukra tekintettem. – Megtudhatom, vajon protektorátusi cimborái felvilágosították-e arról, mi folyik itt?

– Nem – felelte némi dévajsággal. – Semmit sem kötöttek az orromra. Mindazonáltal egyetlen hajónak általában nem húznak fel három kaput, ugyebár.

– Tehát flotta érkezik. És nem ellenséges.

– Úgy tűnik. A kérdés csak az, honnan? Akar fogadni, Tythencroft kisasszony? A fejemet tenném rá, hogy dalciai zsoldosok lesznek, akikkel a Protektorátus fel akarja duzzasztani az északi flottát.

– A pénzügyi spekulációkat az apámra hagyom, jó uram. Azonban kétlem, hogy a Vész után a dalciaiak szívesen fogadnának zsoldot a Protektorátustól.

– Akkor varesztiek. A gyarmati idők előtt annak dolgoztak, aki a legtöbbet fizetett.

Ekkor a kikötőkapuk elérték legmagasabb helyzetüket, amelyet a fal tetejéről felhangzó gőzsípok kórusa jelzett. Nem sokkal később egy hajó sötét, lomha alakja bontakozott ki a sanorahi kikötő központi bejáratánál. Azonnal láttam rajta, hogy egy kis gőzkomp, olyan, amely általában a part menti vidékekre szállít utasokat. A hajó festését korom rondította, és a vizet csak részben kavaró kerekekről hiányzott néhány lapát, így lustán közeledett az egyik mólóhoz.

Talwick úrral sebesen a móló felé vettük az utunkat, miközben a matrózok rögzítőköteleket dobtak a partra. Nagy embertömeget vettem észre a komp előfedélzetén, főként asszonyokat és gyermekeket, mind szürke arccal, némán várakoztak, ami hosszas nélkülözésre utalt. Amikor közelebb értünk, láttam, hogy sokan zokognak – vajon a megkönnyebbüléstől vagy a bánattól? Nem tudtam kivenni.

– Flotta, annyi szent igaz – rándította az állát Talwick a felhúzott kapunyílások felé, amelyen keresztül további megtépázott hajók érkeztek. – Csakhogy menekültekkel, és nem zsoldosokkal teli.

Közel jártunk már, hogy elolvassam a feliratot a komp oldalán: VH Összekötő – Ferosi Kikötő, 177/06/03.

– Egyenesen a Tyrell-szigetekről érkeztek egy harmincéves part menti gőzös fedélzetén! – fűzte hozzá Talwick csodálattal teli hangon.

Pallót illesztettek a helyére, és az emberek nekiláttak leszállni a kompról. A legtöbben görnyedten, bizonytalan lépésekkel közlekedtek, ami végletes kimerültségről árulkodott. Az idősebbeket fiatalabb honfitársaik támogatták, és sokan még mindig zokogtak. Ahogy gyülekeztek a mólón, a szemem megakadt egy alakon, aki egyenesebb tartással állt, mint a többiek. Egy dél-mandinori bőrszínű, magas asszony, aki valamiféle tekintélynek örvendett a társai között, már amennyire ki tudtam venni a többiek viszonyulásából.

– Joya! – szólt oda az asszony egy sudár leányzónak, aki egy fehér bőrű, furán rikító arcfestést viselő nővel együtt egy bekötözött szemű embernek segédkezett lejönni a hajópallón. – Hozzátok ide! A betegeknek együtt kell maradniuk. Molly, amikor végeztem Adderman úrral, eredj vissza a fedélzetre, és hozd le az összes gyógyszert, amit találsz. Nem tudhatjuk előre, milyen kegyesek lesznek hozzánk vendéglátóink.

– Jó napot, hölgyem! – Talwick, aki mindig is azonnal kiszúrta, kiből tud a legtöbb értesülést kiszedni, odalépett az asszonyhoz, és meghajlással köszöntötte. – A nevem Sigmend Talwick. A Sanorahi Hírszerző főtudósítója vagyok. Megkérdezhetem a becses nevét?

– Hogyne – hagyta faképnél a nő. – A nevem: Törődj a Magad Látóverte Dolgával asszony!

Talwick sértetten felhúzta az orrát és kiegyenesedett, de mivel senki sem tudta eltéríteni, ha kiszimatolt egy jó sztorit, azonnal kérdezgetni kezdte a többi menekültet. Én viszont úgy éreztem, Törődj a Magad Látóverte Dolgával asszonytól többet is megtudhatunk, így percekig követtem a tömegen keresztül, mire méltóztatott észrevenni a jelenlétemet.

– Maga is valami tudósító? – kérdezte, felpillantva egy gyermek sebzett karjáról. Az apróságnak, úgy tűnt, már sírni sem maradt ereje, és csak ült némán az anyja ölében, elkerekedett, érdektelen szemmel meredve a vöröseskék, összeöltött sebhelyre a bőrén.

– Olyasmi – feleltem. – A Szavazójogokért Szövetséget képviselem. – Körbenéztem a földönfutók egyre növekvő tömegén, és a torkomba nőtt gombóctól hirtelen köhintenem kellett. – Biztosíthatom, hogy csak segíteni szeretnék.

– Jó. – A nő friss kötést körített a lányka karjára, aztán megfricskázta apró állát. A kislány mindössze pislogott, és még mélyebben az anyja karjába bújt. – Ezeknek az embereknek orvosi ellátás kell – folytatta, miközben felállt, és felém fordult. – A többi hajó utasainak pedig szállás és étel. A szövetsége ebben is tud segíteni?

– Igen – válaszoltam, mert váratlan meggyőződés lett úrrá rajtam. – Azonnal visszatérek a hivatalunkba, és nekilátok egy segélyakció megszervezésének. – Kinyújtottam a kezemet. – Lewella Tythencroft kisasszony.

– Fredabel Torcreek asszony. – Kezet ráztunk, és halovány, komor mosoly ült a nő szájára, feltehetően mert olvasott az arcomon megjelenő érzelmekben. – Jól gondolom, hogy most először lát ilyesmit, kedvesem?

– Igen. – Ismét köhintettem, és kicsit kihúztam magamat. – Kérem, mielőtt elmegy… Ferosból jönnek, ugye?

– Így van. De Ferosnak vége. A drákok és romlottak elözönlötték a tengerről és a levegőből, és elfoglalták. Sokan meghaltak. Mi, a valamikori vájtréviek és néhányan mások sikeresen elmenekültünk, de sok jó ember maradt hátra.

– Van… egy barátom – kezdtem, és gyűlöltem magamat azért, ahogyan a szavak előbukdácsoltak hebegő számból. – Valójában az egykori vőlegényem. Hilemore hadnagy. Eltűntnek nyilvánították, talán meg is halt. Csak azt akartam tudni…

– Hilemore? – Torcreekné asszony egy pillanatig csak nézett rám, aztán felkacagott. – Először is, úgy hiszem, mostanában Hilemore kapitánynak szólítják. És nem halott, kedvesem. Amikor utoljára hallottam róla, igencsak életben volt, bár valószínűleg most éppen lefagy a segge, a rokonaiméval együtt.

1. FEJEZET

Clay

Olyan volt, mintha folyékony tüzet inna. A szívvér perzselő kínnal futott végig a testén, abban a pillanatban, ahogy a nyelvéhez ért. Valahogy sikerült nem elejtenie a fiolát, és a szájához szorította, mígnem az összes lángoló tartalma eljutott a torkától a gyomráig. Ahogyan a fájdalom kiteljesedett, a fiatalember összerándult, és a vízben hánykolódva tűrte, hogy a kín minden más érzetet kioltson. A szeme előtt szürke foltok köröztek, majd minden elsötétült. Az forgott az agyában, hogy talán a gyötrelem végez vele, mielőtt Nincs Tovább Jack lángcsóvát lehelne rá, és elevenen megfőzné. Akárhogy is, teljes bizonyossággal tudta, hogy csupán másodpercei vannak hátra.

Aztán az egész eltűnt. A fájdalom egy szempillantás alatt semmivé lett. Clay pislantott, és a szeme előtt szétterülő fekete semmi kitisztult. A víz hideg volt, de a borzongás ismeretlen okból eltompult, egy érzetté változott a testén kívül, amely eközben óriási méretűre nőtt. Az elé táruló látványt színek kavargása határozta meg, narancs foltokkal és röpke mélyvörös rezzenésekkel átszőtt, hűvös azúr árnyalatokkal. A hőt látják, és nem a fényt – magyarázta Ethelynne Drystone, amikor emlékeket cseréltek a romos amfiteátrumban. Újra egy drák szemén keresztül látta a világot.

Látta, hogy a színek nem olyan élénkek, mint a megpecsételt sorsú fekete szemén keresztül annyi évszázaddal azelőtt, de a korlátozott látás érzetét jórészt szétoszlatta a fülét megtöltő hang. A folyamatosan remegő visszhang egyik másodpercről a másikra változtatta hangmagasságát. Vajmi keveset jelentett neki, ám valahol az elméje mélyén mégis felsejlett egyfajta megértés, annak a lénynek az ösztönös tudása, amely megőrizte ezt az emléket. A következtetés elől nem menekülhetett, és a felismerés elborzasztotta: Nincs Tovább Jackkel transzolok!

A hangkörnyezet megváltozásával a látvány is váltott: éles kiáltás hasított a visszhangba. A csillámló felszín a feje fölött összefolyt, és Clay kilőtt a vízben, olyan sebességgel hasítva a hullámokat, amely minden ember alkotta gépezetét meghaladta. Érezte, hogy amikor a kiáltás újra felhangzik, a nagy drák érverése az egyenletes, súlyos dobbanásokból sebes dobütemmé gyorsul. Egyértelműen vészhívást hallott, amelyet páni félelem és rettegés színezett. Clay észlelte Jack növekvő riadalmát, ahogy együtt iramodtak a vízben, és a transz által megértette, hogy a drákot szülői aggodalom gyötri. Valahol a saját gyermeke szenvedett.

A vészjelzés egyszer csak sikollyá élesedett, és olyan fülsiketítően hangzott, hogy Clay elméje megborzongott belé. Aztán az egész eltűnt, elillant egy szempillantás alatt. A sikoly elhalkulásával újabb érzet furakodott be a tudatába, ezúttal nem hang, hanem illat formájában. Olyan szag volt, amely általában éhséget csalt a ragadozó szörnyeteg gyomrába, de ezúttal csak kétségbeesést szült. Vérszagot érzett, csakhogy nem a levadászni vágyott préda vagy holmi sodródó bálnatetem véréét. Egy kék drák vérének szaga lebegett a vízben.

Nincs Tovább Jack ekkor a saját kiáltásával válaszolt, a torka mélyéből felhozott, gyászos bődüléssel, amely mintha az egész tengert megrázta volna. A sebessége azonban nem lanyhult, masszív teste dühödt energiával tekergett, és vitte egyre előre. A vérszag folytonosan erősödött, majd Clay sötét, gomolygó vörös ködöt vett észre maga előtt, ami rózsaszínre váltott, ahogy a melege elkeveredett a víz hűvösével. Jack a felhőhöz érve lelassított, és Clay sötét vonóhálót vett észre a gomolygó melegség közepén, amelynek fogságában valami nagy és renyhe tekeredett össze. Számos szigony szakálla állt ki a döglött kék testéből, amely a méretéből ítélve még fiatal lehetett. A vér újra erősen ömleni kezdett, ahogy a háló megmoccant, és a csapdába esett testet a felszín felé emelte. Jack a tekintetével követte a kötelek fekete vonalát, és odafent két hosszú, sötét formát vett észre, amelyek félbevágták a vízfelszínt. Ismerte ezeket az alakokat, tudta, hogy veszélyt jelentenek, és általában már a látványuktól is a biztonságos mélység felé merült volna. De nem ma.

Először a hálót szakította szét: háromszög alakú, borotvaéles fogai darabokra tépték a köteleket, kiszabadítva a bent rekedt fiatal állatot. Jack megállt, és nézte a lassan alámerülő tetemet, amely vérlepelbe burkolózva hullt a hideg mélység felé. Új emlék töltötte meg Clay elméjét. Egy apró kék verekedte ki magát az anyja méhéből, hogy az apja jókora hasára lapulhasson, aki ugyanakkor védelmező öleléssel tekeredett mindkettőjük köré, lágy dalával nyugtatva az ijedt újszülött nőstényt.

Az emlék elhalványult, és Jack pillantása visszatért a fent lebegő két sötét alakra. Újra felhördült, és kétségbeesése haraggal keveredett. Ritka érzelemnek számított mindez egy kék esetében, amelyet kizárólag a párzási időszakra meg az erőszakos fiatal hímek elleni területvédésre tartogattak. Most soha nem ismert magasságokba tört benne a düh, és minden ízét megtöltötte. Clay érezte, hogy valami elpattan Jack elméjében, és a rázkódás az értelem utolsó mentsvárát is ledöntötte. A nagy kék bődülése elhallgatott. Most már nem kellett hangot adnia a haragjának. Maga lett a harag.

A két sötét alak mozgásba lendült, kétoldalt fehéren felhabzott a víz, és ritmusos dübörgés visszhangzott az óceánban. Clay puha, sárga gömböket vett észre a formák közepében: a kékvadászok gépészei megrakták a kazánt. A fogás váratlan elvesztésétől megrémült matrózok láthatólag úgy döntöttek, nem vesztegelnek tovább. Azonban már ez sem menthette meg őket.

Jack a bal oldali hajó felé indult, és lassan, de biztosan közeledett a mélyből. Habár még mindig fortyogott az elméjében a harag, ragadozóösztöne átvette az irányítást, és tudta, hogy tartalékolnia kell az erejét az utolsó hajszára. Amikor már csak ötven méterre járt a kékvadász sebesen pörgő jobb oldali lapátkerekétől, lecsapott. Masszív farkának egyetlen sújtása szilánkosra törte a keréklapátokat, mire a hajó bénult kört leírva elkanyarodott, és megdőlt a kék csapásának erejétől. Apró fekete alakok potyogtak a vízbe körülötte, a lesújtott jármű fedélzetéről lesodródott matrózok. Jack komótosan mozgott, az összes küszködő alakot félbeharapta, aztán a maradványokat kiköpte, mert nem ízlettek neki ezek az apró szörnyetegek. A vérük keserű volt, a húsuk pedig túlságosan szálkákkal teli. Egyébként sem táplálékért jött.

Ismét csapott egyet a farkával, és a robbanásszerű erőkifejtés kirepítette a vízből. A hajó elhaladt irtózatos, repülő teste alatt, és a tengerészek rémülten, tátott szájjal bámultak fel rá, majd sikoltozni kezdtek, amint tágra nyitotta a pofáját, és tűzcsóvát lehelt rájuk. A lángok végigsöpörtek a hajón a fartól az orrig, hamuvá égetve embereket és felszereléseket egyaránt, beáradtak a raktérbe, és lángra gyújtottak minden éghetőt.

Jack visszacsapódott az óceán hűs közegébe, körbeúszta az égő hajót, és egyenként végzett a hullámokat tarkító, csúnyán megégett és félholt matrózokkal. Ekkor váratlan, kemény rezgés lüktetett végig a tengeren, és valami megadta magát a hajó gyomrában, a robbanás erejéből ítélve minden bizonnyal a lőporkészlet. Jack figyelte, ahogy a gőzös kettétörik és lassan lecsúszik a mélybe, sötét vérfelhőt húzva maga után a meghasadt raktérből. Rokonai vérének illata tovább tüzelte Jack így is lángoló haragját, és Clay érezte, hogy a lény elméjének eleddig is törékeny felépítménye tovább omladozik.

A hatalmas kék visszatért a felszínre, és amikor a hullámok fölé emelte a fejét, egy másik hajót látott néhány kilométerre északra. Füst gomolygott a kéményeiből, és a kerekek a hullámokat köpülték, ahogy a kékvadász egyre növelte a sebességét. Nem juthatott messzire.

A transz ekkor meghasadt, és fájdalom hasított Clay-be, ahogy a megosztott emlékek szétroncsolt hajók és lemészárolt tengerészek kaleidoszkópjában zúgtak végig az agyán. Úgy tűnt, Jack létezése egyetlen bosszúeposszá nőtte ki magát: nappalait és éjjeleit a vadászat töltötte ki, a végtelen kutatás további szörnyetegek után, akikkel végezhetne. Csak akkor vetette magát bálnákra vagy óriás tintahalakra, amikor már elviselhetetlenül kínozta az éhség, egyébként hajókra lesve járta az óceánt, szétrombolva mindet, ami csak az útjába került. Persze mindig többen és többen lettek.

Aztán változás állt be a harag és fáradhatatlan vadászat viharában. Jack évekig kerülte a saját fajtája társaságát, füle botját sem mozdította a dalukra, amikor egy falka közelében haladt el. Valahol mélyen tudta, hogy már nem tartozik közéjük, a kötelék és játék éneke vagy a vadászat öröme valami mindörökre elveszett dolog visszhangját hozták. Jacknek egyetlen éneke maradt: a haragének. Ám elérkezett a nap, amikor valami újat hallott, nem a mélységen végigvisszhangzó, panaszos kiáltást, hanem egy dalt, mégpedig a saját elméjében.

Clay-t újabb fájdalmas görcs rázta meg, ahogy az idegen és kusza, mégis rémisztően ismerős dal körbeölelte. A fehér! A mélységes gonoszságot nem lehetett félreismerni, de lehetetlennek találta mindenestül kifürkészni a bestia szerteágazó gondolatait. Csak érezte őket, a Jack elméjébe beszivárgó új céltudatosságot, amely a dühével keveredett. Érezte, hogy a kék küzd a behatoló ellen. Saját küldetése volt, nem kért a másikéból, de a fehérnek nem lehetett ellentmondani. Csakhamar képáradat kísérte az érzést, egy újabb hajó, amelyet egy másik kék szemén keresztül láthatott. Ezúttal másfajta jármű volt: az ágyúkból ítélve hadihajó. Ráadásul lapátkerekek nélkül. A Feljebbvaló! – döbbent rá a fiatalember, amikor meglátott a fedélzeten egy dupla revolvert rántó fiatal nőt. – Loriabeth azon a napon, amikor a kék ránk támadt.

A kép megváltozott, amikor Lori lövedékei célba találtak. A vörös ködbe burkolózó jelenet nem engedte láttatni az utána következő események sorát, Clay mégis jól kivehette a hirtelen megtorpanást, és eszébe jutott, hogy ő maga és a vareszti véráldott fekete termékkel tartották egy helyben a szörnyet, miközben Hilemore kapitány és Steelfine hadnagy előkészítették a löveget. Villanás látszott a vörös pára közepette, és a kép azonnal feketére váltott.

A Jack elméjét elöntő céltudatosság megváltozott, engesztelhetetlen parancs lett, és a Feljebbvaló képe ismét felderengett. Ezúttal Clay tisztán értette a fehér gondolatait: Menj délnek… Öld meg őket!

Clay megszédült a döbbenettől, ahogy Jack örvénylő emlékei körbevették. A nyomunkba küldte. Tudta, merrefelé tartunk. Hogyan lehetséges? A válasz azonnal megérkezett, és átkozta magát, hogy nem jött rá hamarabb. Ezüsttű. Ezüsttű tudatának maradványa ott élt a fiatalember fejében azóta, hogy az áruló nő a halálát lelte a hegy gyomrában. A fehér pedig követte az illatát, aztán szegény, őrült Jacket használta fel arra, hogy levadásszon minket.

Újabb emlékzuhatag: Jack újra egy falka tagja, bár ezek a kékek némán úsznak. A Kraghurst-állomás elpusztítása, és az állat elfojtott, mégis látható élvezete az apró, lángoló szörnyetegek kínja láttán. Jack a Zúzda és a Pad közti csatornába kergette a Feljebbvalót, ám a leszakadt jégék hatalmas súlya a mélybe húzta, olyan messzire, hogy a nyomás csaknem összeroppantotta óriás testét, akárha papírból volna. De nem halt meg, valahogyan kiverekedte magát a süllyedő súly alól, és sérült izmait megerőltetve a felszínt kereste. A kimerültség csakhamar úrrá lett rajta, és renyhén sodródott az áramlattal. Ha a kékfalka nem talált volna rá, visszahullik a mélybe, de az állatok összeállva felemelték a felszínre és az éltető levegőbe. Csakhogy megsebesült, időre és táplálékra volt szüksége, hogy gyógyuljon. A többi kék rozmár- és bálnahúst hozott neki, és éheztek, hogy ő jóllakhasson. Ha képes lett volna rá, a hála énekét zengi nekik, de nem a saját falkájába került vissza, és egyébként is, az efféle dalok már csak távoli visszhangként zúgták, hogy ki volt egykoron.

Táplálkozott, meggyógyult, várt, aztán amikor alulról feltört a nagy forróság, és széttörte a jeget, végre levadászhatta a szörnyetegeket, akik megsebesítették. Összehívta néma falkáját, és kiküldte őket a frissen felhasadt jégre, hogy menjenek messze, amíg egyikük rá nem bukkan elveszített zsákmányára. Egy új hajóra, amelynek nem dorombol hő a gyomrában, de szörnyetegek szaladgálnak a fedélzetén. Őrült volt, az igaz, de nem ostoba. Mivel nemrégiben megsérült az apró lények keze által, ezúttal ravaszabb megoldást eszelt ki: falkáját küldte előre, hogy szembeszálljanak a természetellenes védelmi erő oroszlánrészével. Figyelte, ahogyan a szétszaggatott, vergődő kékek egytől egyig aláhullnak, és haragjában összeszorított állkapoccsal türelmet erőltetett sérült elméjére. Csak amikor falkája utolsó tagja is elmerült a mélyben, felhasított nyakából vérfelhőt húzva, akkor lendült támadásba.

Aztán valami új dolog terelte el a figyelmét: újdonsült hőség bugyogott fel a felszínre roppant buborékok kíséretében, ahogy az a valami a felszín felé tört. Jacknek fogalma sem volt, mi lehet, látása nem tudott áthatolni a hajótesten, hogy felfedezze a benne rejlő hőforrásokat. Ám amikor a valami felbukkant a felszínre, és négy szörnyeteg mászott ki belőle, tudta, hogy hosszú idő óta most először igazán könnyű prédára bukkant. Jack a víz felszíne alá bukott, aztán nagy erővel feltört, és a lények máris a vízben kapálóztak. A nagy kék a legközelebbi felé indult, de felmordult fájdalmában, ahogy a hajón lévők nekihajítottak valamit, egy apró golyót, amely azonban sebességénél fogva átszakította a pikkelyeit. Ismerős fullánk volt viszont, pikkelyes bőre sok hasonló bosszantó csípés nyomát viselte, és most, hogy ilyen közel esett a préda, aligha foglalkozott vele.

A vízben vergődő apró lény feltekintett rá kicsiny gombszemével, és karmai a nyakán lógó valamit babrálták. Talán valami fegyver. Mintha bizony egy ilyen aprócska tárgy fenyegetést jelenthetne rá!

Clay nézte, ahogy a saját képmása rúgkapál a fagyos vízben, aztán a kép ezer darabra tört, és alaktalan, sokszínű ködben találta magát. Pára kavargott körülötte, sűrű, élénk színű felhőkké állt össze, majd ismét széttöredezett. Itt-ott korábbi emlékek nyomait pillantotta meg: kék testek lebegtek a vízben, széttépett matrózok, lángoló hajók. Ez volt tehát Nincs Tovább Jack elmetája. A rémület alatt mélyen érezte a saját tudatára nehezedő zavarodottság nyomását, amelyben az ébredező harag villámai csapkodtak.

Érzel engem odabent, nem igaz? – kérdezte Clay, és remélte, hogy a drák felfog valamit a gondolatai jelentéséből. A környező ködpára megreszketett, és vöröses villámnyalábok recsegtek, Jack kibomló dühét jelezve. Nos, most egy darabig együtt maradtunk, úgyhogy csevegjünk!

A villám ismét lecsapott, vérvörös nyúlványai lesiklottak a ködből, és körbevették Clay-t, összevissza szabdalva őt engesztelhetetlen, mindent elsöprő tiltakozásukkal. Erőt vett magán az érzés ellen, leküzdötte a hányinger és tétovaság hullámait, amelyek azzal fenyegettek, hogy véget vetnek a transznak. Tudom, hogy jó okod van gyűlölni a fajtámat – erősködött Clay, ahogy a hányinger fájdalommá erősödött. – Ám a fehér… Elfulladt a hangja, ahogy a fájdalom a végtelen kín hirtelen robbanásában tört ki a lénye legmélyén. Az elmetáj ismét megremegett, és Clay érezte a transz közelgő végét: Jack minden akaraterejét latba vetette, hogy kilökje a gyűlölt betolakodót.

Az alkudozás nem fog menni – jött rá a fiú, és visszahozta a saját akaratát. Az elmetáj még több halálról és tűzről szóló jelenettel ragyogott fel körülötte. – Ehhez túl őrült. Megpróbált visszaemlékezni mindenre, amit Ethelynne a szívvérivás hatásairól mesélt, miként tette képessé Lutharon irányítására. Nem – helyesbített –, nem irányítására. „Kölcsönös megértésnek” nevezte. De hogyan bírhatná megértésre a megannyi sötét emléktől megkínzott elmét? Ethelynne szavai ott zengtek a fejében: A drákok emlékezete nem vész el az egyedével, hanem összegyűlik az egymást követő nemzedékek vérvonalában.

Körbepillantott a kavargó zűrzavarban, és megszédült Jack tomboló dühe közepette, aki azon ügyködött, hogy kivesse. Lutharon emlékezett a fehérre – gondolta Clay. – Még akkor is, ha azelőtt sohasem látta. Talán Jack egyik őse is megpillantotta egyszer. És akkor mi van? Jack felmenőinek élményei aligha állíthatják helyre az épelméjűségét. Ekkor olyasmi ötlött fel benne, amit Ezüsttű szelleme mondott, egy apró meglátás, amely emlékeztette, a lány több lehetett a fehér puszta hűbéresénél: Egyébként is, mi más az ember, mint az emlékek gyűjteménye?

Clay minden akaraterejét összeszedve egyszerre bocsátotta útjára, szétrepesztve a környező ködöt. Érezte, hogy Jack beleremeg a robbanásba, és a haragja egy pillanatra elpárolgott a mentális erő nyomása alatt. Biztosan a szívvér – gondolta Clay. – Erőt ad a transzban.

Az emlékfoszlányokra összpontosított, amelyek most körülötte sodródtak egy máskülönben fekete űrben, és további véres, láng borította bosszújeleneteket pillantott meg. Odanyúlt és megragadott egyet, egy apró labdát, amely a Kraghurst-állomás megtámadását tartalmazta, majd akaraterejét ismét kiterjesztve apró gyönggyé nyomta össze, és végül szilánkokra törte. Továbbment, széles léptekkel bejárva Jack elmetáját, és minden nyomasztó emléket összezúzott. Jack harcolt ellene, újra és újra lecsapott, de haldokló emlékei miatt egyre gyengülő erővel. Clay nem találta meg az összeset, néhány túl alaktalannak bizonyult ahhoz, hogy megragadja őket, mások pedig csupán a vérontás rosszul elraktározott, apró töredékei voltak. Itt-ott még békére és örömre utaló, fura pillanatokat is talált, főként a dühödt, tébolyult bosszúhadjárat előtti időkből. Ezeket békén hagyta, bár elég kis számban akadtak ilyenek, és bizonyosan nem voltak elegen ahhoz, hogy visszatérítsék a bestiát az épelméjűség mezsgyéjére.

Zavar uralkodott az elmetájon, amint Clay összezúzta a legnagyobb borzalmakat: egy kékvadász haláltusáját, amelyet Jack napokig üldözött. A kék óránként felmerült, hogy megpörköljön egy-két matrózt, majd alámerült, hadd töprengjenek a túlélők közelgő végzetükön. Úgy tűnt, az emberek megtanították a kegyetlenkedés élvezetére. Jack minden ellenállása elillant, ahogy az emlék szétmállott, és csak egy távoli érzet maradt arról, ki volt valaha. Most akár távozhatnék is – morfondírozott Clay. – Véget vethetnék a transznak, hagyva, hogy örökre összetörten kóboroljon a jég között. De mi haszna lenne annak?

Lássuk, mit hagytak hátra az őseid! Clay benyúlt a saját emlékezetébe, és előhívta a fehérről alkotott legélénkebb képét, azt a végső jelenetet, amikor a szörnyeteg a hegy gyomrában dühöngött, frissen kikelt fiókáinak raja közepette. Eszedbe jut róla valami? – kérdezte Jacket, aki nem válaszolt. Clay nagyobbra szélesítette az emléket, hogy kitöltse a környező űrt. Gyerünk! Ott lesz az valahol, mélyen eltemetve!

Ekkor meglátta. Valami apró csillant a feketeségben. Akaraterejével kinyúlt, és közelebb húzta a csillámlást, és a fehér emlékét beletáplálva figyelte, ahogyan növekszik és kitárul a viharos, szürke tenger és széles égbolt látképe. Kékek köpülték a vizet mindenfelé, hosszú testek szántották a hullámokat, miközben fölöttük valóságos csata dúlt. Vörös és fekete drákok köröztek a szürkésfehér felhők alatt, lángcsóvákat okádva egymásra, vagy a cséphadaró farkak és csattogó állkapcsok viszolyogtató kuszaságában összeakaszkodva. Komor ismétlődéssel drákok csapódtak a vízbe, aztán menten elsüllyedtek, vagy erőlködve fenn maradtak a felszínen, miközben a sebeikből vér szivárgott a vízbe. A kékek rá sem hederítettek a lesújtott vörösekre, hanem lángnyelveikkel meg csikorgó fogakkal a feketéket rohanták le. Clay érezte az emléket megőrző elme ürességét, amelyben szinte semmi gondolat nem maradt az idegen szándék mellett. Megölni őket! – parancsolta a fehér, és a kép elmozdult, ahogy az ősi kékszempár tulajdonosa egy közeli, megcsonkított feketére szegezte a tekintetét, amelyik egyetlen szárnnyal hiába próbált a levegőbe emelkedni. Megölni min…

Egyszerre csak semmivé lett. A szándék és a parancs egyaránt. Eltűnt a kék elméjéből, és ugyanabban a pillanatban ezernyi érzet tolult a helyére. A kék rohama lelassult, ahogy a csatavágy elhalt, és inkább csak körözött a vergődő fekete körül, fura üdvözlőénekkel köszöntve a másikat, amely ereje fogytán a hullámok közé merült. A kék az égbolt felé emelte a szemét, és látta, hogy a harcoló csapatok most szétváltak. A vörösek laza falkába verődve északkelet felé indultak, miközben a megmaradó feketék nyugatnak mentek. Clay homályosan egy ember formájú lovast vett ki az egyik fekete hátán, de aztán beleolvadtak a felhőbe, és eltűntek szem elől.

A háború vége – döbbent rá. – Az első háborúé. A fehér már korábban is felébredt, és valahogyan megfutamították.

Félrelökte a kérdést, mert tudta, a választ nem találja ennek a rég halott kéknek az elméjében. Válogatott az emlékek között a Jacknél sokkalta egyszerűbb lelkületű lény fejében: dalai örömről szóltak, és csak a harag legenyhébb árnyalatait hordozták. Egyszerű lélek vagy – gondolta Clay bűntudattal küszködve. – Nem biztos, hogy tetszeni fog az új otthonod.

Amint a transz elszállt, a hideg acélmarokként ragadta meg. Felhördült, de ordított is volna, ha van benne elég szusz. Így csak hánykolódott a hullámokon, miközben a nagy kék visszasüllyedt a vízbe, aztán eltávolodva lebegett a közelben. Fejét csak alig emelte a víz fölé, és fél szemét az emberlényen tartotta. Clay érezte, ahogy ijedt éneke végigzeng a vízen. Úgy tűnt, a transz nyomán most már a kékek dalát is megértette.

Loccsanás vonta magára a figyelmét tőle balra, ahol Kriz és Loriabeth nagy nehezen a vízfelszín fölé tartották Sigoral hadnagy fejét. A korvantin arca hullafehér volt, és egyetlen jó szeme elhomályosodott. Csobbanások jöttek jobbról, amelyeket a golyók egybehangzó fütyülése és távoli puskadörgés kísért. A valamikor Nincs Tovább Jacknek nevezett kék drák ijedt dala egyre sürgetőbben szólt, miközben tekeregve kerülgette a lövedékesőt, és mélyebbre bukott a víz alá.

– Ne lő…! – kezdte Clay, és a hajó felé fordult, de szavai nem jutottak messzire vacogó fogsora mögül. Látta a korlátnál felsorakozott fegyvereseket, köztük Braddon bácsival. Prédikátor puskatussal a vállánál állt az árbóckosárban. Ám még a fegyvereseknél is jobban aggasztotta, hogy Steelfine hadnagy és Hilemore kapitány éppen egy ágyút cibáltak észveszejtve a helyére. A löveg megsérült, a csövét kötéllel tekerték körbe vastagon, és Clay eltűnődött, vajon ha lőnek vele, nem a legénység látja-e kárát.

Mély levegőt vett, és minden erejével felkiáltott:

– NE LŐJETEK, A MINDENIT! – A szavak végigvisszhangoztak a vízen, és a hajón minden tevékenység megtorpant. Hilemore értetlenül kihúzta magát az ágyú mellett.

– Clay! – kiáltott fel Loriabeth, és amikor arrafelé fordult, azt látta, hogy Sigoral kicsúszik a lány keze közül. Odaúszott a két fiatal nőhöz, és alábukott. Sikerült megragadnia a korvantin kabátujját, mielőtt túl messzire süllyedt volna, aztán visszahúzta a víz színére. Kriz és Loriabeth közelebb evickélt, és hárman együtt vadul rúgták a vizet, hogy fenn tartsák az ájult férfit. Kiáltások érkeztek a hajóról, és Clay a nyakát nyújtogatva észlelte, ahogy Hilemore egy csapatot utasít, eresszenek csónakot a vízre. Nem érnek ide időben – tudta legbelül komor bizonyossággal, és visszafordult, hogy megnézze Sigoral vértelen arcát. Tisztán látszott, hogy Kriz és Loriabeth sem bírja már sokáig, hiszen a jeges víz elszívta a maradék erejüket is.

A húszméternyi távolságban őgyelgő kék felé fordult, amely továbbra is panaszos vészhívását zengte. Clay koncentrált, összeszedte az újraalkotott elmetáj emlékét, amelyet kialakított az állat fejében, és megtöltötte a saját vészjelzésével. Meglepődött a kék azonnali válaszán: a bestia egyetlen farokcsapással feléjük lendült, majd odafordulva hosszú háti tüskéit nyújtotta.

– Kapaszkodjatok bele! – mondta a többieknek Clay, és megragadta a legközelebbi gerinctüskét. Keményen megfogta a csontos kitüremkedést, aztán Sigoral kabátját, és közelebb rántotta magát. Kriz kénytelen volt segíteni Lorinak, aki, úgy tűnt, már a kezét sem tudja kiemelni a vízből. Az idősebb nő egyik karjával átölelte a lány mellkasát, és mindkettőjüket a drák óriás oldalához húzta. Amikor mind megkapaszkodtak, a kék ismét visszafordult, és kiemelte őket a víz halálos hidegéből, aztán a hajó felé indult.

Miközben a hullámok tetején suhantak, Clay észrevett valamit a felszínen: csomagját fenn tartotta kidudorodó tartalma. Lassíts! – utasította a kéket, aki engedelmeskedett, így Clay elérhette és kivehette a táskát a vízből. Ne félj, apróság! – vigasztalta némán a tojást. – Elég messzire hoztalak ahhoz, hogy most hátrahagyjalak.

Felpillantott, amint a hajófedélzethez értek, és sok nyúzott, döbbent arcot látott. Braddon bácsi volt az egyetlen kivétel. Akármilyen megdöbbenést érezhetett is, azt elmosta az öröm újra megtalált leánya láttán.

– Látom, új háziállatod van! – szólt a vállalkozó, és tömör szakálla széles mosolyban nyílt meg.

– Inkább barátom – felelte Clay.

– Az ottan Nincs Tovább Jack! – kiáltott fel a legénység egyik tagja. Clay-nek beletelt egy pillanatba, mire felismerte Scrimshine arcát a fickó durva szakálltömege alatt. Az egykori csempész puskát szorongatott vézna kezében, és csontvázfejében szélesre tárt szemekkel bámult le a kék jókora testére. – Végezni köll vele, főnök! – fordult Hilemore-hoz éles hangon. – Most köll kinyírni, aszondom!

A többi matróz egyetértő morgását hallva, és látva a kapitány komoly vívódását, Clay mentette a menthetőt:

– Ez a név már nem illik rá. Ez itt… – előrehajolt, és megveregette a széles, pikkelyes sávot a kék szeme között –, most már Vén Jack névre hallgat. És ki fog vinni minket innen.