Első fejezet

TÜKÖR ÉS FÜST

1.

POZSONY, VÁRBÖRTÖN, MAGYAR KIRÁLYSÁG,
A. D. 1527. BOLDOGASSZONY HAVÁNAK[1] 5. NAPJA

Dénes soha nem hitte volna, hogy létezik ilyen nyomorúság. Nem a sötétség, nem a bűz, és nem is a bezártság viselte meg legjobban, hanem tulajdon testének áruló gyengesége, a kíntól és a fájdalomtól való elemi rettegés.

Hisz rettegett valóban.

Napról napra egyre jobban félt a kínzástól és attól, hogy amint a hóhérsegédek hozzákezdenek halandó porhüvelyének gyötréséhez, azonnal megtörik és bevall mindent, azt is, amit nem kellene, azt is, amit el sem követett soha.

Nem lehettek illúziói, tudta, hogy keserves kínvallatás vár rá – nem egy parancsot másolt le a kancellár úr rendelkezésére, melyben az elfogott Szapolyai-párti kémek tortúráját, kínzatását rendelték el, részletesen kifejtve, hogy a felséges Habsburg-ház ellen elkövetett éppen felsorolt bűnökért pontosan melyik kínzási módus dukál.

Tudta, hogy megy ez.

Ismerte a tüzes vas alkalmazásának módozatait, a végbélbe csúsztatható s ott kinyíló vaskörte hatását, a körömtépő és a nyelvcsonkító ollókat, a bőrcsipeszeket, a torkon lecsúsztatható csöveket, melyeken át forró vizet öntenek a vallatott gyomrába. Ismerte a tűhegyes kúpban végződő Júdás székét, melybe ültetve kegyetlen kínhalállal hal az elítélt, de előtte még azt is bevallja, hogy személyesen ő a patás Belzebub. Ismerte a csörlőket, a kínpad szíjait, a nyújtócsigákat, a csonttörő kalapácsokat, a fogkitépő fogókat, a mellbimbószaggató vasakat, a herékre kötendő súlyokat, a húgycsőbe csúsztatható izzó tűket is.

Tudta, hogy rá is ezek a pokolbéli eszközök várnak, hiszen bizonyíthatóan kém volt.

Szapolyai János kémje.

Az első napja a tömlöcben azzal telt, hogy önnön haragját próbálta valamiképp csillapítani. A sors igazságtalanságának érezte, hogy rajtakapták, s hogy épp egy olyan ostoba, szégyenteli helyzetben, mint amilyet meg kellett élnie az új esztendő első napján. Átkozta, engesztelhetetlen dühvel ostorozta magát, amiért engedett a hús vonzásának, és elcsábította a szépséges Angelicát. Avagy Angelica csábította el őt?

Utóbbi közelebb állt az igazsághoz, a kérdés csak az volt, ki hiszi ezt el neki.

Mindenesetre tény, hogy épp Oláh Miklós szeretőjével üzekedett (ki maga is Szapolyai kémje volt), amikor a kancellár úr haza talált térni. Mit lehet azon magyarázkodni, ha az embert rajtakapják, amint a kancellár úr szeretőjébe élvez éppen? Semmit. Önmagában ez a pajzán cselekedet elegendőnek bizonyult volna ahhoz, hogy tömlöcbe vessék, ám sajnos csak a ráadás volt egy jóval súlyosabb és helyrehozhatatlan bűnhöz.

Valójában a titkos tevékenységére figyeltek fel.

Elfogói a kezükben lobogtatták a lemásolt leveleket, melyekhez hasonlókat időről időre kijuttatott Pozsonyból, egyenest a szép öregemberhez, hogy Szapolyai udvarában mind több és több részletről értesüljenek a Habsburg-párti főurak terveiről.

Nem volt ezen mit magyarázni: ott voltak egyfelől a levelek, és ott volt másfelől ő, csupasz fenékkel, Angelicába feledkezve.

Brodarics püspök úr személyesen vétette fel a jegyzéket az elfogásáról. A Habsburg-pártiak örömünnepet ültek aznap este Pozsonyban: lám, éberségük meghozta újabb gyümölcsét, s elfogták a vélhetőleg legveszedelmesebb ügynököt, kit Szapolyai a soraik közé csempészett.

Dénes dühét két nappal elfogása után a kétségbeesés váltotta fel. Kilátástalannak tűnt minden. Senki sem érkezhet kiszabadítására, az övéi vélhetőleg azt sem tudják, hogy elfogták, hogy élete veszélybe került.

Magára maradt, s e tudat szinte fojtogatta.

Az ötödik napig egyedül kuksolt a szűk, dohos cellában.

Valahol a magasban egy aprócska ablakot vágtak az ölnyi vastag kőfalba, azon át csordogált be valamicske sápadt fény. A tömlöc döngöltföld padlójára szalmát szórtak, az ételt reggelente az ajtó résén át lökték be hozzá. Dolgát a sarokba végezte, így aztán a második naptól szinte fulladozott saját székletének bűzétől.

A negyedik napon elrontotta a gyomrát, ami nem csoda, tekintetbe véve a híg löttyöt és a férges almát, amit étek gyanánt kapott. Rájött a fosás, és ettől a bűz még elviselhetetlenebbé vált. Nadrágja mocskos lett, minden mozdulatra kidörzsölődött a bőre az ülepén, s hamarosan a szalmában nyüzsgő tetvek lepték el testét.

Az ötödik napon két strázsa jött érte, és egy kihallgatócellába kísérték. Ott sűrű félhomály honolt, csak egyetlen füstös fáklya lobogott a szemközti falon. Dénes csaknem elveszítette eszméletét, amikor belökték oda: a cella közepén egy Júdás széke állott.

Elhányta magát a kínzóeszköz láttán. A magas sámlira emlékeztető szék hegyes kúpban végződött. Abba ültetik a megkínzandókat.

– Kérem! Kérem, ne! Könyörgöm!

Máris csalódott magában: itt remeg, és hitvány mód kegyelemért kiáltozik, pedig még a haja szála sem görbült.

Mi lesz később?

Néhány perc múlva jött két fogdmeg, és egy lemeztelenített nőt vonszoltak magukkal.

– Angelica! – zihálta Dénes kétségbeesetten. – Angelica!

Az ajtóban egy sötét árny jelent meg. Brodarics István püspök úr, akárha a szent inkvizíció éjfekete angyala volna, szigorú arcán némi rosszalló kifejezéssel, élesen villanó tekintettel.

A fogdmegek a földre lökték a lányt.

Dénes zokogni kezdett.

Angelica ott hevert remegve, összeverve, véresen. Terhes volt, egyedül hasát nem éktelenítették kék és zöld foltok.

– Ne bántsák! Könyörgöm, ne bántsák! – Dénes egy pillanatra még arról is megfeledkezett, hogy bizony őt is bánthatják, sőt leginkább őt fogják bántani ezen a napon.

Brodarics püspök úr előrébb lépett, megvető pillantást vetett a földön összekucorodva zokogó lányra, aztán leguggolt a fiú mellé.

– Dénes fiam! El sem tudod képzelni, mekkora csalódást okoztál nekünk! – Dénes el tudta képzelni. – Ezek a kedves emberek itt most segíteni fognak nekem, hogy szóra bírjunk téged. Megvallom, a módszereik kissé tán fájdalmasak, de tudod, régi tapasztalat az, hogy a megátalkodott nyelvek csomóját csak a kín és a gyötrelem képes megoldani.

Angelica maga alá vizelt, és a forró húgy odacsorgott Dénes alá.

– Látod, fiam, méltatlan hely ez egy magadfajta pallérozott elme számára – vélekedett a püspök úr. – Remélem, lesz elég bátorságod, és elárulod nekünk, hogy ki bízott meg ezzel az ostobasággal. Szükségem van a nevekre. Azok nevére, akik ide küldtek, akik megbíztak ezzel a gyalázatos feladattal. Ugye a segítségemre leszel, és nem hagyod, hogy hiába szenvedjen ez a leány?

Ez a leány?

Dénes megrándult.

Ez a lány?

A két fogdmeg röhögve letérdelt Angelica mellé, és vasmarokkal lefeszítették a földre. A lány rángatózott, sikoltozott, s közben öklendezett. Dénes csak domborodó hasát és ringó melleit látta, meg rángó térdeit, aztán széttáruló szemérmét, a rózsaszín húst, a csillogó szentélyt.

– Itt van ez a kellemetlen szerszám – folytatta Brodarics, és háta mögül egy kinézetre is iszonytató eszközt húzott elő.

Dénes úgy érezte, elhagyja minden ereje.

– Kérem, ne! Kérem, püspök úr, Isten nevére, Krisztus urunk sebeire, kérem, ne!

Brodarics csalódottnak tűnt.

– Lehetséges persze, ha te is úgy gondolod, hogy megkíméljük ezt a szerencsétlen, megrontott és alattomosan félrevezetett teremtést. Csupán egy szavadba kerül, és hajlandó vagyok változtatni a terveinken!

– Jaj, püspök úr!

– Ebben az esetben persze rajtad kell alkalmaznunk ezt az igazságot kikényszerítő eszközt.

A szerszám láttán Dénes csaknem elájult.

Virágzó körtének hívták.

Acélból készült.

Gömbszeletekből álló gonosz szerkezet volt.

Összecsukva hosszúkás, kúpszerű képződményként a kihallgatott ember szájába, végbelébe, nők esetében gyakorta a hüvelyébe dugták. Aztán egy külső csavar segítségével a gömbszeletek odabent lassan kinyíltak, pokoli kínnal tágítva a húst. Amikor a gömbszeletek teljes tágulásukat elérték, az élükön lévő hegyes villásfogak belekapaszkodtak a megkínzott torkába, végbelébe, méhébe, belsőségeibe.

Úgy tartották, nem akad ember, ki ne törne meg a virágzó körte által keltett pokoli kíntól.

– Kérem, ne! Püspök úr, ha Istent ismer, kérem, könyörgöm, ne!

Brodarics sápadtan elfordult, odaadta a szerszámot a harmadik fogdmegnek. Ez kopasz, torz fickó volt, bűzhödt, csorba fogú, pontosan olyan, amilyenek csak az ilyen Istentől elhagyott helyeken mutatkoznak.

– Gyerünk! Csináld!

Angelica eszelősen kapálózott, de nem ment vele semmire.

A hóhérsegéd a virágzó körte nyelét megmarkolva lassan közelített a lány széttárt combjai felé.

– Csupán annyi teendőd van, drága fiam, hogy megosztod velünk, ki vett rá erre a gyalázatos árulásra. A felséges Habsburg-ház elleni lázítás, a törvényesen megkoronázott királyunk elleni…

– Nem vett rá senki! – zokogta Dénes – Én magam jöttem ide! Nem dolgozom senkinek!

Brodarics ajka lebiggyedt, szinte szomorúan intett a fogdmegeknek:

– Kezdjétek!

A kopasz hóhérsegéd görnyedten Angelica lábai közé helyezkedett, és a virágzó körtét egyetlen durva mozdulattal belökte a lány hüvelyébe. Iszonytató sikoly harsant, Angelica eszelősen vergődött a kezeik között.

– Püspök úr! Hagyják abba! Könyörgöm!

Brodarics nem nézett oda, nem kedvelte az efféle látványt. A fogdmegek annál inkább: nyálcsorgatva, közvetlen közelről bámulták, ahogy a mocskos kezű hóhérsegéd lassan forgatni kezdi a virágzó körte csavarját. A szerszám gömbszeletei odabent lassan nyílni kezdtek.

Angelica szívfájdító sikollyal vergődött, és Dénes úgy érezte, nem bírja tovább.

– Ha beszélek, elengedik őt?

A püspök úr meglepetten fordult felé.

– Természetesen nem. Hogy is képzelhetsz ilyet, fiam? Ez a lány a sátán útjára lépett. Az ellenségünknek kémkedett és ördögi praktikái segítségével téged is a hatalmába kerített. Meghágatta magát veled, és persze csáberejét kiterjesztette a kancellár úrra is, ki vélhetőleg fontos, bizalmas híreket osztott meg vele. Te pedig ezeket a híreket megírtad a drágalátos barátaidnak Szapolyai János udvarába. Csakhogy nekünk is vannak kémeink ott, édes fiam! Most megadod a neveket, a mi embereink megkeresik őket, és végrehajtják rajtuk az igazságos és elkerülhetetlen ítéletet!

Dénes minden ízében reszketett.

– Kérem, püspök úr! Krisztus sebeire kérem…

– Mire kérsz, fiam? Ha beszélsz, ez a lány nem szenved iszonytató kínokat. Megmenteni azonban én sem tudom. Így is, úgy is vége van. Ha beszélsz, ezt a rettenetes eszközt kihúzzuk a csúnyájából, és legalább az elviselhetetlen fájdalomtól megmenekszik. Egyszer láttam már ezt a dolgot használat közben. Egy asszonytermészetű férfi végbelébe dugták fel és nyitották ott ki, belül, ha érted, mire célzok. Nem élte túl. Most egyedül rajtad múlik, mi történik.

– Elengedik, ha beszélek?

– Megmondom, mi lesz, ha beszélsz. Ez a lány megmenekül a legrosszabbtól. Persze ezek a kedves férfiak a kedvüket töltik rajta, és meg kell, hogy mondjam, bizonyos szempontból az sem lesz különb élmény, ha érted, mire gondolok. De talán elviselhetőbb lesz annál… Szóval ennél…

A kopasz hóhérsegéd közben tovább tekerte a virágzó körte csavarját. A lány hüvelyében a gömbszeletei tovább tágultak. Forró vér patakzott a combjaira.

– Beszélek! Csak hagyják abba! – nyögte Dénes.

A püspök úr intett a fogdmegeknek.

– Elég lesz!

A kopasz csalódottan húzta ki a lányból a véres fémeszközt. Angelica elájult a fájdalomtól.

– Hallgatlak, édes fiam!

És Dénes akadozva, dadogva beszélni kezdett…

2.

Miután az alélt lányt elvitték, a fiú három órán keresztül diktálta vallomását a püspök úr által odahívott írnoknak. Brodarics közben feszülten figyelt, eleinte minden apró részletre rákérdezett, de aztán, lévén, hogy Dénes élénk színekkel festette fel Szapolyai székesfehérvári koronázásának jeleneteit, már csak nagy ritkán szakította félbe.

Gondosan lejegyeztette a neveket. Kik voltak ott a koronázáson, mit mondtak a fiú jelenlétében, hogyan szapulták a felséges Habsburg-ház pártjára állt magyar urakat, mivel fenyegetőztek, és milyen ígéretekkel próbáltak egyes ingadozókat rávenni a vajda támogatására.

Dénes mindent elmondott, amit tudott, amit tapasztalt, minden nevet felsorolt, egyet kivéve.

És ez persze nem kerülte el a püspök úr figyelmét.

– Úgy tudjuk, kedves fiam, te nem egyedül érkeztél Fehérvárra! Így van-e?

– Igen, így igaz, uram.

– Kivel érkeztél?

– Valami hóbortos öregemberrel.

– Hóbortos öregemberrel…

– Nem emlékszem a nevére. Folyton régi történetekről karattyolt, be nem állt a szája.

– Miféle történetekről?

– Hunyadi Jánosról zagyvált leginkább. Őróla sokat, merthogy annyi mindent tudott róla.

– Hunyadi Jánosról…

– Igen, uram…

– És nem emlékszel ennek a hóbortos öregnek a nevére?

– Kiment a fejemből…

– Ide hallgass, édes fiam! – emelte fel a hangját Brodarics István. – Én módfelett nagy türelemmel hallgatlak tégedet, és meg kell, hogy valljam, szépen beszélsz, szinte látja az ember maga előtt mindazt, amit leírsz. Van hozzá tehetséged, azt meg kell hagyni! De nem vagy te ostoba ember, igaz-e? Se nem vagy feledékeny ember se. Egészen biztosan emlékszel te annak az öregnek a nevére! Hogyne emlékeznél! Annak az embernek a nevére, aki téged az ellenségeink szolgálatába állított.

– Bárcsak segíthetnék, püspök úr! De elfelejtettem a nevét.

– Hát ez roppant sajnálatos, drága fiam! Ugye sejted, hogy miért?

– Nem, uram!

– Történetesen tudom, hogy kedves barátaink, akik a virágzó körte alkalmazását szívesen folytatták volna a bájos fehércseléden, most tűkön ülve várják, hogy rajtad is kipróbálhassák azt a fene ravasz alkalmatosságot.

Dénes elsápadt.

– Rajtam, uram?

– Tudod, többféle módon szokás használni a virágzó körtét. A hamis tanokat hirdető eretnekek s a rémhírterjesztők esetében természetesen a szájukba dugjuk ezt a kellemetlen eszközt, hogy a torkukat kapargassuk vele, meg a hazug nyelvüket. A női bűnösök esetében magától értetődő a használat módja. S ahogy említettem már futólag neked, a ferde hajlamú férfiak esetében kézenfekvő, hogy a végbelükbe hatoljunk be vele. A kérdés csak az, drága fiam, hogy te vajon melyik csoportba tartozol. Hm? Van esetleg ötleted?

A fiú minden ízében remegett.

– Adná magát persze – folytatta Brodarics –, hogy a torkodon dugjuk le, hiszen a szavak embere vagy, szavakat lopsz, szavakat osztasz meg az ellenséggel, de ami engem illet, attól tartok, hasznosabb volna, ha a förtelmes eltévelyedőknek tartogatott módszerrel bírnánk szóra téged. Mit gondolsz?

A cellában csak egy fogdmeg kuksolt, türelmesen várta a püspök úr parancsait. Brodarics most intett neki.

– Mivel ifjú barátunk kicsit feledékenynek mutatkozik, ajánlatos volna behívni a társaidat! Újra használjuk egy kicsit a virágzó körtét!

A fogdmeg boldogan kiviharzott, s kisvártatva a többiekkel jött vissza.

A kopasz hóhérsegéd kezében ott csillogott a kínzóeszköz, acéljára néhol rászáradt a lány vére.

Brodarics szótlanul nézte, ahogy a fogdmegek egy hordót gurítanak be.

– Kérlek, told le a nadrágodat, édes fiam! Volt már részed szodómiában?

– Nem! Soha!

– Hát most majd lesz! Sajnálom. Elkerülhetted volna. Könnyen megmenekülhettél volna ettől. Csak hát az a fránya emlékezeted…

Mivel Dénes nem engedelmeskedett, vacogva húzódott el tőlük a falig, a fogdmegek durván megragadták és letépték róla mocskos nadrágját, aztán hassal a hordóra lökték.

– Ej, fiam, sajnálattal látom, hogy a tömlöcben nem volt lehetőséged tisztálkodni!

– Püspök úr! Esküszöm, nem tudom annak az embernek a nevét!

– Egyszer beszéltem egy szodomitával, egy olyannal, akit ezzel az alkalmatossággal kínoztak meg. Azért élte túl a processzust, mert viszonylag hamar megtört, amit a magam részéről nem is csodálok. A hozzáértők szerint a virágzó körte héjai már akkor is csillapíthatatlan vérzést okoznak, ha csak félig nyílnak ki a végbeledben. Persze, ahogy kedves hóhér barátomat elnézem, valószínűleg abban reménykedik, hogy végre-valahára teljes egészében kinyithatja valakiben ezt a micsodát. Furcsa ízlése van, de ne vessünk meg másokat azért, mert különös szokásokkal verte meg őket az Úr, különösen most, amikor gyorsan végeznem kell a kihallgatásoddal. Készen állsz?

Dénes a hordón vergődött, de erősen rányomták a vasalt dongákra, kiszorítva tüdejéből a szuszt.

Azt csak hallotta, ahogy a kopasz hóhérsegéd csoszogva elhelyezkedik mögötte. A fogdmegek röhögtek, és izgatottan lesték, mi fog történni.

– Ez az utolsó lehetőséged, faim! – intette szenvtelen hangon Brodarics. – Fél percen belül elhagyom ezt a cellát, megértheted, gyenge az idegrendszerem az ilyesmihez. És odafönt, a szobámban nem is fogom hallani a sikolyaidat.

– Kérem, uram! – zihálta Dénes. – Kegyelmezzen!

– A nevet! Mondd ki a nevét!

A fiú megérezte, hogy a virágzó körte hideg vasa odafurakszik a végbeléhez. Megrándult, gyomrából savas hányadék tódult fel.

– Uram! – hörögte.

– A nevet! Most!

Dénes zokogott.

– Deér-Sólyom Istvánnak hívják!

A püspök úr elmosolyodott, és intett a kopasz hóhérsegédnek, hogy hagyja abba. A fogdmegek dühödt csalódottsággal vették tudomásul, hogy ezúttal sem élvezhetik ki maradéktalanul a kínzás folyamatát. Rángó arccal egyenesedtek fel.

– A vén bakkecske… – morogta Brodarics elgondolkodva. – Azt eddig is tudtuk, hogy ott volt. De eddig úgy ismertük, mint akit látványosan megalázott és félretolt Szapolyai… Hm… Érdekes…

A fogdmegek elengedték Dénest, aki zokogva a hordó mellé zuhant.

– Kérlek, uram! A szép öregember nem árt senkinek!

– Szép öregember – biggyesztette le ajkát Brodarics. – Furcsa név egy gyilkosnak. Tudod te voltaképpen, hogy ki a te titokzatos jótevőd, ki ez a látszólag jóindulatú bakkecske?

A fiú a fejét rázta.

– Jól van. Azonnal jelentenem kell a kancellárián, hogy Deér-Sólyom… Remélem, még nem késő! Dénes fiam, ami téged illet, helyesen döntöttél. Hidd el, a virágzó körte így is, úgy is megoldotta volna a nyelvedet. Így legalább töredékét sem kellett átélned mindannak, ami rád várt volna, ha…

De Dénes már nem figyelt rá.

Amitől tartott, tökéletesen beigazolódott. Megtört anélkül, hogy valójában a legcsekélyebb fájdalmat ki kellett volna állnia.

Visszavitték a tömlöcbe, de onnantól nem volt már egyedül.

Öt eltorzult arcú, összevert férfi hevert a padlón megláncolva, félig öntudatlan állapotba merülve.

3.

POZSONY, VÁRBÖRTÖN, MAGYAR KIRÁLYSÁG,
A. D. 1527. BOLDOGASSZONY HAVÁNAK 7. NAPJA

Az elkövetkező napon nem kaptak enni. A cella nem volt túl nagy, s most, hogy már hatan szorongtak benne, még elviselhetetlenebbé vált a bűz. Dénes belázasodott, minden végtagja sajgott, s hosszú, zavaros álomba merült. Amikor felébredt, alaposabban szemügyre vette új cellatársait.

Akadt köztük idősebb, fiatalabb, marcona katona és elhízott kalmár-kinézetű is. Nem szóltak egy szót sem, mindenki maga elé meredt s önnön sorsán elmélkedett. Dénes szédelegve nézte őket, gyomra iszonytatóan sajgott. Félrehúzódott, amennyire csak tudott, és remegő kézzel letolta a nadrágját. Ám hiába erőlködött, nem ment vele semmire. Gyomra egyre jobban fájt.

– Mi a neved? – kérdezte a legközebb gubbasztó férfi, látva, mennyit szenved a fiú. Hájas volt, arca mégis aszottnak tűnt, szeme alatt hatalmas táskák sötétlettek. Kiejtésében volt valami idegenszerű.

– Dénes – suttogta a fiú. – A tiéd?

– Alexandrosz.

– Görög vagy?

Amaz bólintott.

– A nagyapám jött ide, ebbe az országba.

– Mikor?

– Miután Konstantinápoly elesett.

Dénes szeme felcsillant.

– Az Hunyadi János idejében volt!

– Akkor! – A görög a szalmába köpött. – Hogy rohadna meg a föld alatt az átkozott!

A fiú gyengének érezte magát ahhoz, hogy vitatkozzon vagy tiltakozzon, noha szívét facsarta a durva hang.

– Miért átkozod Hunyadi Jánost?

– Mert neki köszönheti minden görög a nyomorúságát. Neki köszönhetjük, hogy Konstantinápoly elveszett!

A többiek bágyadtan bámulták őket.

Csönd volt, és a csontig hatoló hidegben vacogtak a széklettel keveredett szalmán. Dénest elnyomta megint az álom, s mikor felriadt, sejtelme sem volt róla, mennyi idő telhetett el. A görög egy másik fogollyal beszélgetett halkan: mikor észrevették, hogy kinyitja a szemét, mindketten közelebb húzódtak.

– Téged miért tartanak fogva, fiam?

Dénes egy pillanatig tűnődött, vajon helyes-e, ha az orrukra köti az igazságot, ám végül úgy döntött, nincs oka eltitkolni előttük semmit.

– Kémkedéssel vádolnak.

– Kinek kémkedsz? A töröknek?

– Dehogy! – sápadt bele Dénes. – Azt hiszik, hogy Szapolyainak gyűjtök híreket.

– Szapolyainak? – csodálkozott a másik, aki vélhetőleg katonaember lehetett, legalábbis a rongyait vállán keresztbe összefogó szíj és a vascsatos csizma erre vallottak. – Annak a tetves árulónak?

A görög is a fejét csóválta.

– Manapság nehéz eligazodni ebben a világban. A törökök mindenemet elpusztították Budán. Kifosztották a házamat, aztán felgyújtották, a háznépemet legyilkolták vagy rabszolgának magukkal hajtották. Nem maradt semmim!

– S titeket mivel vádolnak?

Alexandrosz dühösen rámeredt.

– Vádolni nem vádolnak semmivel! Egyszerűen elfogtak, amikor a maradék árummal Bécsbe indultam. Amim volt, elvették, engem pedig bependerítettek ide. Közönséges rablás ez, semmi más!

– Én megöltem a kapitányomat – ismerte be a zsoldos. – Megérdemelte!

– Cseh vagy? – kérdezte Dénes. – A kiejtésed alapján úgy tűnik…

– A nagyapám huszita volt. Én már magyarnak születtem. – Látva Dénes őszinte, érdeklődő tekintetét, a zsoldos elmosolyodott és a kezét nyújtotta. – Hradski Ignác, szolgálatodra!

A fiú tűnődve fürkészte az élesen metszett, férfias arcot.

– Hradski? Azt mondtad, Hradski?

Amaz bólintott.

– Nemde uram… A nagyapádat Jurek Hradskinak hívták?

– Nem. Az a dédapám volt. A nagyapám Vladek Hradski, Hunyadi katonájaként szolgált.

A görög megint a szalmába köpött a kormányzó úr nevének hallatán.

– Mindig ezt csinálja – legyintett a zsoldos. – Számára Hunyadi az Ántikrisztus!

Dénes képéről nem lehetett volna letörölni a vigyort.

– Ha hiszed, uram, ha nem, sokat hallottam a felmenőidről!

– Azt kötve hinném! Szerencsétlen sorsú família az enyém.

– Én azért sokat tudok róluk. Nemrégiben kezdtem megismerni Hunyadi urunk históriáját, és ami azt illeti, a Hradskiak neve többször felmerült ebben a történetben.

– A jelenlétemben csak ne nagyon említsétek annak a kutyának a nevét! – morogta a görög.

– Komolyan azt hiszed, hogy Hunyadi miatt veszett el Konstantinápoly?

– Ki más miatt veszett volna el?

– Hát miattatok! Egymást martátok, ti, görögök ahelyett, hogy összefogtatok volna!

– Az már igaz! – dohogott Alexandrosz kissé enyhültebben. – Ebből is látszik, hogy éppen olyanok vagyunk, mint ti, magyarok. Ezért érzem olyan jól magam nálatok. No, persze nem itt, nem ezen az átkozott helyen! Én tévedésből kerültem ide! Nem követtem el semmit!

Dénes a zsoldosra mosolygott.

– Sok mindenről mesélhetnék néktek!

– Én is néktek – Hradski Ignác felpillantott a vastag falba vágott távoli ablakra. – A dédapám és a nagyapám végigharcolta Hunyadi hadjáratait. Az apám a fekete sereg katonája volt… Képzelheted, milyen történeteken nőttem fel!

– Az én nagyapám meg ott volt Konstantinápoly ostrománál – vetette oda nekik a görög, némi nehezteléssel a hangjában. – Amikor véget ért a görög világ Hunyadi miatt!

Dénes tűnődve nézte a táskás szemeket.

– Mesélj róla!

– Miről?

– A város bukásáról. Gondolom, a nagyapád megosztott veled jó sok történetet!

– Az már igaz! – Alexandrosz vonásai elérzékenyültek. – Ott volt szegény a legnagyszerűbb császár, Konstantin oldalán, amikor útra kelt Müsztraszból, hogy átvegye birodalma kormányzását. Ott volt vele mindvégig, az utolsó esztendőkben, amíg a förgeteg le nem csapott a poliszra. Mert lecsapott, kíméletlenül, meghihetitek! Köszönhetően a ti drágalátos Hunyaditoknak, meg annak a másik magyarnak, annak a Tüzes Orbánnak!

Dénes izgatottan közelebb húzódott.

– Mondj el mindent, amire emlékszel nagyapád történeteiből!

– Ugyan minek?

– Hogy okuljunk belőle! – felelte a fiú. – A história lényege éppen az kellene, hogy legyen. Hogy okuljunk a múltból!

– Konstantinápoly bukásából volna is mit okulni! – ismerte be Alexandrosz. – Nincsen a világon ennél szívszakasztóbb történet!

– Mesélj csak! – biztatta a zsoldos. – Úgysincs más dolgunk!

Alexandrosz a másik három fogolyra pillantott, de azok a fülük botját sem mozdították, nem érdekelte őket semmi.

– Rendben. Elmesélem, amire emlékszem. S ha történetem végére érek, magatok is látni fogjátok, magyarok, hogy milyen rettentő bűn terheli Hunyadi János lelkét!

Dénes gyomra pokolian fájt, de most nem törődött ezzel.

– Mikor kezdődik a történeted?

– Akkoriban szenvedett vereséget a ti Hunyaditok odalenn, a Balkánon Murád szultántól – mondta lassan, vontatott hangon a görög. – Pedig akkoriban mindenki úgy hitte még, ő lesz a Kelet bajnoka, Konstantinápoly megmentője, Jeruzsálem felszabadítója! Hogy ő lesz a keresztes hadak legvitézebb vezére! De nem így történt!

A zsoldos és a fiú lélegzet-visszafojtva hallgatták.

– Az én hősöm nem ő! Az én hősöm a görögök utolsó császára. Az én hősöm Konstantin Dragases Palaiologosz, az utolsó bizánci bazileosz. Az utolsó harcos császár.

Az utolsó hős…

4.

MÜSZTRASZ,[2] BIZÁNCI BIRODALOM, MOREAI DESPOTÁTUS,
AZ ÚR 6957. ESZTENDEJE,[3] NOVEMBER 8.

Konstantin herceg éppen birodalomról álmodott, amikor az éjszaka kellős közepén felköltötték, és hálóköntösben vacogó udvarmestere, Mánuel akadozó nyelvvel, de csillogó szemmel közölte vele, hogy az Úr kiismerhetetlen kegyelméből néhány nap óta már ő minden rómaiak császára, a Római Birodalom ura, Konstantinápoly bazileosza.

Ő csak nézett az udvarmesterre zavaros, értetlen tekintettel.

– Mi történt? – kérdezte kábán.

A herélt igyekezett palástolni túláradó örömét, végtére is lesújtó hírt kellett közölnie urával:

– Bátyádat, Joannész császárt a múlt héten magához szólította az Úr! Fönn trónol immár Krisztus oldalán, a Mennyei Királyság égi palotájában, s földi uralkodásának huszonhárom esztendei és háromhavi dicsősége után az Örök Birodalomból vigyázza majd utódja, a te lépteidet, szeretett császárom!

Császárom…

Konstantin felült, megtámaszkodott az átizzadt ágyneműn, és körbepillantott.

A müsztraszi palota hálótermében a szolgák már begyújtották a kandallót, a tűz haragosan lobogott, és csípős, fanyar füstszagot árasztott magából. Az ifjú herceg – immár Konstantinápoly jövendő császára – azon kezdte törni a fejét, vajh melyik illatos fa ad ilyen fanyar illatot, ha elégetik.

Az udvarnok és a mellette várakozó, ünnepi díszbe öltözött palotaszolgák eközben nyilván azt gondolták, uruk máris a birodalom tengernyi gondján töri a fejét, noha még bizonyára fel sem fogta a hír jelentőségét. Pedig Konstantin egyre csak a fa nevét kutatta kusza, félig még az álomba merülő gondolatai közt, egyszerűen képtelen volt másra gondolni.

Korinthoszi ciprus? Máltai vadolajfa? Szentjánoskenyérfa? Mandulafa? Oron?

– Mi az első parancsod, császárom?

Konstantin szédelegve felkelt. A palota márványpadlója hideg volt, s az újdonsült császár, aki este még Morea despotájaként tért nyugovóra, megborzongott.

– Nyissátok ki az ablakokat! – morogta.

A herélt ingerülten intett, nem, ez még nem számít első parancsnak, ennek még nem kell belekerülnie a peloponnészoszi krónikákba.

A szolgák engedelmeskedtek, a kitárt ablakon hűs földközi-tengeri levegő áradt a szobába, kisöpörve a fanyar füstszagot.

– Fázom!

Az udvarnok máris ráadta hermelinprémes köpenyét, jóleső melegség áradt szét tagjaiban.

A keleti díszekkel, indákkal, virágszirmokkal dúsan telefestett fal előtt egy muránói tükör állt. Konstantin bort kért – a herélt úgy döntött, még ez sem számít uralkodása első parancsának. Amikor a despota megkapta az ezüstserleget a gyöngyöző thesszáliai nedűvel, széles terpeszben megállt a tükör előtt és szemügyre vette magát. A füstös, repedezett üveglapon egy homályos körvonalú alak állt vele szemben, mintha a közeledő hajnal ködébe burkolódzna.

Negyvennégy éves lesz nemsokára. Szálfatermetű, beesett arcú, komor tekintetű ember nézett vissza rá: ilyennek ábrázolják a császárokat a sötét tónusú bizánci ikonokon s a gyertyafénytől ragyogó templomok freskóin. Valaha hollófekete, hullámos haj, dús, görög szakáll keretezte arcát, melyet nagy, ragyogó szemek, sasorr, keskeny, pengeszerű, akaratosan összepréselt száj uraltak.

Konstantin Dragases Palaiologosz, Isten kegyelméből a rómaiak Krisztushoz hű császára és egyeduralkodója.

Császár…

Erre várt egész életében.

S most…

De császár-e csakugyan?

Közelebb intette magához udvarmesterét és kihúzta magát. Ez lesz első parancsa, döntötte el magában:

– Azonnal jelentést kérek arról, hogy mit tesz, mit mond fivérem, Demetrios despota! Tudni akarom, elfogadja-e bátyánk, a megboldogult császár akaratát és aláveti-e magát a trónöröklés rendjének, vagy megpróbál kibújni kötelessége alól, és Murád szultán kegyeit keresi!

Az udvaronc meghajolt, és magában úgy döntött, ez a parancs sem szerepelhet a moreai despotátus krónikáiban, hiszen még azt a látszatot találná kelteni a későbbiekben, hogy az újdonsült császár retteg, és tulajdon testvérétől félti trónusát…

Pedig ez volt az igazság.

Ahogy Konstantin még egy pillantást vetett tulajdon tükörképére, a nem is olyan régen még megnyerő, kimondottan jóképű férfi helyett egy komor, az elkerülhetetlenül baljós jövőre készülő, idejekorán őszülő embert látott maga előtt. Nemes metszésű arcán a hajdani bizánci császárok, a Palaiologoszok büszke vonásaival anyja, Helena bazilissza szerb, balkáni vonásai keveredtek, s tán épp e bús, szláv árnyalatok miatt változott ez az ikonokra illő, császári arc a belső bánattal folyton küszködő, tépelődő, és önmagában sem bízó ember képére.

– Uram, jöjj velem! – hajolt földig az udvarnok. – Nemsokára, amikor felkel a nap, császári bíborban kell fogadnod a palota balkonjáról Müsztrasz népének hódolatát!

Konstantin szomorúan elmosolyodott.

– Köszönöm, Mánuel! Ma megkezdődik a mi nagy kalandunk, nem igaz?

A herélt, ki élete harminc esztendejéből huszonötöt ura oldalán töltött, könnyes szemmel nézett rá.

– Tiéd vagyok, uram, melletted állok jóban, rosszban! S hiszem, hogy szerencsecsillagunk mostantól a magasba emelkedik, s hogy bölcs uralkodásod révén birodalmad ismét régi fényében ragyog majd!

Konstantin átölelte a vállát.

– Így legyen, Mánuel! – Odakünn, a Peloponnészoszi-félsziget hegy-völgyein túl, messze keleten, az Égei-tenger felett már pirkadt. – Legyen ez az új hajnal az igazi kezdet!

– Az lesz, uram!

Csakhogy az új hajnal semmi jóval nem kecsegtetett, a valaha a fél világ urának számító, ám mára mindjobban zsugorodó birodalom felett vészjósló fellegek gyülekeztek minden irányból.

5.

Míg a palota egyetlen, mozaikkal kirakott fürdőmedencéjét előkészítették a szertartásszerű tisztálkodáshoz, Konstantin arra gondolt, vajon most, hogy hamarosan útra kell kelnie a fővárosba, mi lesz Irénével. Eleddig bármikor együtt lehettek, amikor csak akarta. Morea despotájaként nem kérte rajta számon senki, hogy ágyasa mikor látogatja meg a palotában, vagy hogy ő mikor keresi fel a kis házban, amit külön, az asszonynak építtetett. De most, hogy vissza kell térnie Konstantinápolyba és fel kell öltenie a császárok bíborpalástját, nyilvánvaló, hogy udvartartásának vezetői, vagy épp az anyacsászárnő hamarosan felvetik majd, hogy újra meg kell nősülnie. Eddigi élete során kétszer nősült, s mindkét asszonyát magával ragadta a korai halál.[4] Márpedig a császár mellé császárné kell, előkelő származású leány, aki képes trónörököst szülni. Egy politikailag is megfelelő frigyre volt szüksége, és persze hozományra, amivel megszilárdíthatja Konstantinápoly ingatag helyzetét.

De mi lesz Irénével?

Elszégyellte magát.

Nem ezen kellene most törnie a fejét: az igazi kérdés az, hogy mi lesz birodalmával.

Miközben elmerült a fürdőkamra medencéjében, amit még a tisztaságukról nem épp híres keresztesek építettek, s a szolgálólányok a hátát kezdték sikálni, Konstantin a szemét lehunyva azt latolgatta magában, egyáltalán minek is lesz az ura hamarosan. Minden rómaiak császára Konstantinápoly városán és a polisz körül elhelyezkedő vékony földsávon kívül néhány sziget és a Peloponnészoszi-félsziget egy része fölött uralkodott. Utóbbi tartományt a görögök költői lelkülettel Moreának, „eperfalevél”-nek nevezték – tegnapig ennek a Moreának volt a társdespotája fivérével, Demetriosszal együtt.

Konstantin elmosolyodott.

Eperfalevél…

Milyen találó név!

A moreai selyem messze földön híres volt, s voltaképpen a selyemhernyók rágják olyan cikcakkosra az eperlevelet, mint amilyen alakot Morea-félsziget nyúlványai rajzoltak ki a térképen. Pontosan úgy, ahogy az oszmán féreg rágja körbe, s zabálja fel apránként egész Göröghont.

Mit is örököl hamarosan bátyjától?

Egy roskadozó, hajdani dicsősége árnyai közt vergődő városállamot.

Egy birodalmat, melynek már nincs igazi hadserege, csak néhány száz pénzéhes zsoldosa. Egy birodalmat, melynek már rég nincs flottája, csak néhány szúrágta, szétrohadt palánkú gályája poshadt vízzel teli hajótesttel. Egy birodalmat, amely évi háromszázezer arany sarcot fizet a törököknek, hogy egyáltalán létezhessen. Egy birodalmat, melynek még mindig van belső nagytanácsosa, császári ruhatárőre, de már rég nincsen valódi nagytanácsa és a császárnak nincsen ruhatára sem, ha már hadserege és flottája nincs.

Megörökölt egy birodalmat, ahol mindenki az életére tör majd, mindenki a császári bíbort akarja, legelébb is fivére, Demetrios, aki remeg a vágytól, hogy megkaparinthassa a teljes örökséget. Egy birodalmat, melyet véres vallási villongások gyengítenek, hiába ismerték el magukra nézve kötelezőnek Firenzében az egyházi uniót, a konstantinápolyi nép gyűlölködve fogadta a hírt, és úgy tűnt, a polisz lakóinak eszük ágában sincs alávetni magukat a római pápának. Konstantin egy olyan birodalmat örökölt, amelynek külvárosait felverte a gaz, amelynek utcáin sovány kecskék és juhok legelésznek, melynek valaha ötször több lakója volt, mint amennyi most van. Egy várost, amelyet ma is, végső gyengeségében is gyűlölet oszt meg, ahol az elkorcsosult nép mintha semmit sem venne észre a közelgő, mindent elsöpörni készülő förgetegből. Egy várost, ahol még mindig azon ölik egymást, hogy a Hippodromban a kék vagy a vörös szalagot viselő kocsihajtók az „igaziak”, s akik képesek a kék és a vörös hajtók pártját fogva legyilkolni egymást, akik jobban gyűlölik a nyugati keresztényeket, mint vérszomjas, pogány szomszédaikat. Olyan várost, melyet minden oldalról egy kegyetlen birodalom vesz körül, mely alig várja, hogy bekebelezhesse őket.

S mégis…

Azt a várost örökli meg, amire annyira vágyott egész életében…

S most az övé lesz…

Az övé, valóban? Vagy harcolnia kell érte? Már lassan negyed évszázada, hogy Demetrios öccse oszmán csapatok élén támadt bátyjukra, Joannész császárra. Akkor éppen ő mentette fel Konstantinápolyt szorongatott helyzetéből, s azóta izzó szenvedéllyel gyűlölik egymást Demetriosszal. Öccse örök nyughatatlan volt, de ami ennél is nagyobb baj, gátlástalan és hatalomvágyó. Talán már most is Murád udvara felé vágtat, hogy magát ismertesse el Joannész utódjának.

Konstantin fáradtan dörzsölte meg arcát.

A sors néha kegyetlen játékot űz.

Hiszen úgy nőtt fel öt fivér mellett, hogy biztosan nem ő fogja megörökölni a birodalom trónusát. Úgy nőtt fel, hogy csak lassan tudatosult benne: fivérei közül ő a legrátermettebb, a legbátrabb, s mégsem szolgálhatja Konstantinápolyt minden tudásával, erejével. Csak bátyja, Theodor fél évvel ezelőtti, váratlan halála után merült fel, hogy Joannész néki adja át a kormányzást. S most Joannész is halott – a bíborpalást pedig reá vár.

A fürdővíz forró volt, ahogy szerette. Máskor segítette abban, hogy gondolatai megélénküljenek, de most a hirtelen rátörő felelősség csak letaglózta anélkül, hogy épkézláb gondolatok sorjáztak volna elméjében.

Be kellene vonulnia Konstantinápolyba.

De hogyan?

Se hajója, se serege.

Nem látott még a világ ilyen földönfutó császárt…

Az anyja bizonyosan mindent megtesz, hogy addig is, amíg oda nem ér, biztosítsa a helyzetét, és megakadályozza, hogy Demetrios magához ragadja a hatalmat. Thómas is bizonnyal segíteni fog, Thómas jó testvér, hűséges és belátó. Tudja, mire képes, tudja, hol a helye. De sokáig az anyacsászárnő és Thómas sem lesznek képesek fenntartani a trónöröklés meghatározott rendjét, különösen, ha Demetrios török sereggel próbálja a maga javára eldönteni a vetélkedést.

Oda kell mennie…

Minél hamarabb.

És aztán?

Nyilván Murád szultán beleegyezését is meg kell szereznie, különben hatalma csak névleges marad – ha a török elismeri vazallusának, akkor talán már könnyebb dolga lesz.

Könnyebb?

Hisz akkor kezdődik csak a neheze…

Hirtelen összerándult a vízben, kiabálásra figyelt fel.

Talán valaki megpróbál betörni a palotába?

Valahonnan lentről, a kapu felől kiáltozás és rohanó léptek zaja visszhangzott.

Konstantin szívét fagyos rémület szorította össze.

Merénylő?

Néhány lándzsás őrön kívül nem vigyázta most senki a biztonságát; a fürdésben segédkező szolgák ijedten néztek egymásra s mozdulatlanná dermedtek, mert ugyanarra gondoltak, amire Konstantin.

A következő pillanatban kivágódott az ajtó, és egy vörös selyemruhába öltözött, meglepően magas, gyönyörű nő viharzott be rajta. Haja lángoló vörös volt, hatalmas, zöld szemét szinte felnagyították patakzó könnyei. Mint egy tűzgolyó, eleven, lángoló jelenségként suhant keresztül a szobán. Édes illatfelhő áradt vele, s láng-fürtjeinek csigái mintha a mitológia legendás szörnyeit idézték volna.

– Iréne! – kiáltotta Konstantin, s izmai elernyedtek. – Nem törhetsz be ide csak úgy!

De a nőt nem érdekelte semmi és senki, félrelökdöste a szolgálókat, és ahogy volt, ruhástul a medencébe vetette magát, egyenest a férfi karjaiba. Haja kibomlott, az ezüstdiadém lecsúszott róla. Tűzszínű selyemruhája átnedvesedett, szétterült a medence gőzölgő vizén, és látni engedte gömbölyű kebleit, duzzadó mellbimbóit és alabástromfehérségű combjait.

– Hallottam! Hallottam a nagyszerű hírt!

A férfi mellkasára hajtotta a fejét, átölelte, és úgy szorította, mintha bele akarna fúlni a forró vízbe.

A tegnapi despota, a holnapi császár elmosolyodott.

Iréne, édes Iréne…

Az egyetlen ember, aki annak szereti őt, aki valójában volt. Őt, Konstantin Dragasest, és nem a császárt, nem a despotát, nem a Palaiologosz-ház sarját, hanem őt.

A férfit.

Szenvedélyesen viszonozta az ölelést.

– Ne feledd, kedvesem, a „nagyszerű” hír elsősorban szeretett fivérem halálát jelenti.

– Ostobaság! – suttogta az asszony. – Azt jelenti, hogy megkapod végre, amit már oly régen megérdemeltél volna! Mikor indulunk?

– Hová?

– Megvesztél? Hát Konstantinápolyba! A koronázásodra!

A férfi zavartan intett a szolgálóknak, hogy elmehetnek. Tegnap óta sok minden megváltozott, és ezt meg kell valahogy értetnie a szeretőjével is.

– Ide figyelj, Iréne! Még nem mehetünk!

– De igen! Induljunk! Most!

– Maradnom kell, amíg nem tudjuk biztosan, hogy mi történt Hunyadi seregével.

– Kit érdekel Hunyadi serege! – komorult el az asszony, és öklével játékosan Konstantin mellkasát ütötte. – Engem csak az érdekel, hogy császár lettél! Ugye ez jót jelent? Ugye ez nem jelenti azt, hogy te meg én… Jaj, nem akarok most erre gondolni. Mikor indulunk?

A férfi bosszús volt, pedig mindenkinél jobban szerette ezt az asszonyt.

– Nem biztonságosak az utak. A magyarok állítólag csatát vesztettek Kosovónál.[5] Ha a hír igaz, akkor nem mehetünk szárazföldön a környéken garázdálkodó török csapatok miatt…

– Ugye ha császár leszel, mi azért még együtt maradhatunk? Csak annyit mondj, hogy magaddal viszel-e Konstantinápolyba!

Konstantin a nőt nézte. A meggypiros ajkak enyhe borszagot árasztottak, az igéző test meg édes rózsaillatot, ami keveredett a fürdő liliomszirmokból préselt olajának aromájával.

– Nyugodj meg, Iréne! Nekem csak te vagy! Amint biztonságban elindulhatok, természetesen téged is magammal viszlek. De nem tudom, ez mikor lesz…

– Együtt maradunk? Ugye nem hagysz magamra most, hogy…

– Egy ideig együtt maradhatunk még…

Kimondva sokkal bántóbbnak tűntek a szavak, mint gondolatban.

Iréne megdermedt, hosszan, metszőn nézte őt mélyzöld szemeivel. Könnyei egyszeriben elapadtak.

– Egy ideig?

– Van fogalmad róla, hogy mi vár most rám? Minden gondolatom az, hogyan tudnék biztonságban a fővárosba jutni. Hogy miként tudnám megakadályozni Demetriost abban, hogy kitúrjon a trónról. Hogy miként ismertetem el a hatalmamat Murád szultánnal… Hogy miként védelmezem meg a várost, ha sikerülne végre elnyerni a császári címet. Hogy miként állítom vissza Bizánc régi dicsőségét, hogyan veszem rá a népünket, hogy fogadja el az egyházi uniót a rómaiakkal. Hiszen anélkül nem számíthatnak nyugati segítségre, és nyugati segítség nélkül Konstantinápoly napjai megszámláltattak! Ez és ezer más létfontosságú dolog jár a fejemben, és te azt kérdezed tőlem, hogy magammal viszlek-e és hogy együtt maradunk-e?

Az asszony gyengéden megsimította az arcát és felegyenesedett. A víz patakszerűen csorgott selyemöltözete redői közül. Gyönyörű volt, ahogy ott állt a medencében testére tapadó ruhában, ami izgatóan emelte ki széles csípőjét és kecses alakját.

– Újra meg kell házasodnod, igaz?

A férfi is felegyenesedett. Kívánta a nőt, ez nyilvánvaló volt.

– Ez a birodalom érdeke, Iréne. Ha sikerül megszilárdítanom a hatalmamat, az udvar azonnal keresni kezd nekem egy újabb feleséget. A dinasztiámnak fenn kell maradnia.

Iréne lehajtotta a fejét.

– Értem. Semmi baj. Én majd segítek neked választani.

– Köszönöm!

– Amíg engeded, ott leszek melletted. Ott leszek az árnyékodban. Nem fogok az előtérbe tolakodni, ígérem. Nem akarok koronát, nem akarok trónt, én csak téged akarlak. Hogy amíg lehet, veled lehessek. Éjszaka, amikor senki sem lát.

– Köszönöm – ismételte a férfi, mert mást nem tudott mondani.

– Mikor indulsz?

– Egyelőre zavaros a helyzet. A magyarok veresége beláthatatlan következményekkel járhat, ráadásul Demetrios öcsém biztosan kihasználja a helyzetet.

– Támogatnod kellett volna Hunyadit!

Konstantin elmosolyodott és önkéntelenül magához húzta a kecses női testet.

– Igen, te mindig erre figyelmeztettél! Csakhogy ez a lehetőség most már örökre elúszott! Hunyadi újabb vereséget szenvedett, s abból már soha nem kél új erőre. Nincs más választásom, új szövetséges után kell néznem.

– És Demetrios?

– Sejtelmem sincs… Biztosan Murádnál kilincsel már…

– Neked is ezt kellene tenned!

– Én várok. Tudom, hogy a nép engem kedvel jobban. Konstantinápoly bennem bízik. Tőlem várja a birodalom megmentését, és nem tőle!

– Biztos vagy ebben? Ne feledd, hogy te az unió pártján állsz. Demetrios gyűlöli Rómát, pontosan úgy, ahogy a nép is gyűlöli.

Konstantin elgondolkodva fejtegette a nő válláról a tűzpiros selymet. Ahogy a hófehér, kerek keblek kibuggyantak, a nő hosszan, szaggatottan felsóhajtott.

– Engedd, hogy segítsek! Te túlságosan becsületes vagy, Konstantin! Túlságosan egyenes ember! Ezzel vissza fognak élni, kérlek, engedd, hogy megóvjalak a veszedelmektől! Nem bízhatsz senki másban!

– Tudom – felelte Konstantin, pedig nem volt benne biztos, hogy ez igaz. Georgios Phrantzes példának okáért hűséges titkára volt, ahogy már atyjának is, rá bizton számíthat. És Mánuelre, és közvetlen kísérete majd minden tagjára… De ez most nem érdekes…

Iréne ott állt előtte anyaszült mezítelenül, szélsőséges érzelmek közt csapongva: boldog volt, amiért szerelme élete céljának küszöbére jutott, és rettegett, mert tudta, hogy éppen ezáltal veszítheti el. Kemény harcok várnak rá, és könnyen lehet, hogy elbukik a harcok közepette.

Konstantin most nem akart gondolkodni.

Szenvedélyesen a nőbe hatolt, és újra eltöltötte az a kimondhatatlan, megfogalmazhatatlan teljesség, amit kizárólag Iréne közelségében érzett, egyszeriben beléhasított, hogy a császári bíborral elveszítheti az egyetlen embert, aki valójában szerette, az egyetlent, aki valójában tudta, mi lakozik a szívében.

Elhessegette magától a felismerés iszonyatát.

Vadul, heves mozdulatokkal szeretkeztek, a mozaikos medencében mozgásuk ritmusára hullámzott az illatosított víz.

6.

MÜSZTRASZ, BIZÁNCI BIRODALOM, MOREAI DESPOTÁTUS,
AZ ÚR 6957. ESZTENDEJE, JANUÁR 6.[6]

Konstantin joggal aggódott az öccse miatt. Demetrios néhány nappal korábban vette hírét bátyjuk halálának, így már november közepén megérkezett Selymbriából Konstantinápolyba, alig több mint két héttel azután, hogy Joannész császár örökre lehunyta szemét. Szerencsére másik öccsük, Thómas is így cselekedett, mert bizonyos volt benne, hogy neki kell megvédelmeznie Konstantin érdekeit.

Demetrios megérkezett a poliszba, és fennhangon követelte magának a trónt. Azt hitte, a nép a vállán viszi majd a Blachernai császári palota lépcsőjéig, hiszen már sokszor kijelentette, hogy tiltakozik az egyházi unió ellen, s mindenki tudta róla, hogy ellenzi Joannész és Konstantin megbékélését a római hiten lévőkkel.

Várakozásaiban azonban keservesen csalódnia kellett.

A konstantinápolyi plebs ugyan vele értett ebben egyet, és izzó gyűlölettel viseltetett a nyugati katolikusokkal szemben, mégis, mindenki tudta Demetriosról, hogy gátlástalan kalandor, és a szívükben mélyen megvetették ezért. S azt is tudták, hogy vallási békülékenysége dacára Konstantin talpig becsületes, szavatartó ember.

Demetrios mindenesetre a rá jellemző agresszivitással látott a kormányzáshoz, magához ragadta a katonai irányítást. Csakhogy a császári palota tisztviselői nem engedelmeskedtek neki. Georgios Phrantzes, a hű titkár közölte vele, hogy az érvényben lévő birodalmi törvények értelmében amíg az új császár meg nem koronáztatik, addig az özvegy anyacsászárnő uralkodik. Helena bazilissza viszont mindenkinek kétségtelenné tette, hogy a megboldogult császár akaratának megfelelően Konstantin fiát illeti a korona.

Mielőtt Demetrios polgárháborút robbanthatott volna ki, megérkezett a fővárosba Thómas is némi sereggel, és rögvest letette az esküt Konstantin hűségére.

Demetrios már a törökök segítségében sem bízhatott, mert Murád szultán a Hunyadi ellen kivívott rigómezei győzelme után nem kívánt újabb fegyveres konfliktusba keveredni, s különösen nem a konstantinápolyiak belső családi perpatvara okán – a város így is, úgy is az adófizetője maradt.

Mást nem tehetett, Demetrios meghódolt, és anyja előtt esküt tett, hogy kellő ellentételezés fejében elismeri Konstantin trónigényét. Ezzel úgy tűnt, az ügy elrendeződött, holott hátravolt még a neheze. Konstantinápoly császára ekkor már nem lehetett senki, aki nem bírta a szultán hozzájárulását.

Egy Mose ben Jahmun nevű zsidó kereskedő tanácsának engedve Helena császárnő haladéktalanul elküldte Georgios Phrantzest a szultáni udvarba, hogy kikönyörögje Konstantin elismerését.

Murád kegyesen fogadta a küldöttséget, és készségesen beleegyezését adta, sok sikert kívánt az új imperátornak, de felhívta a figyelmét a vazallusi adó évenkénti pontos fizetésére.

Így végre minden akadály elhárult, és az anyacsászárnő felkérésére két magas rangú görög diplomata, Alexiosz Laszkarisz Philantropenosz és Mánuel Palaiologosz Iagrus személyesen vitte a császári koronát Moreába, Müsztraszba, hogy megkoronázzák vele szeretett fiát, Konstantint.

7.

Konstantin az utolsó éjszakát Irénével töltötte. A palotában érezhetően megnőtt a forgalom, a Konstantinápolyból érkezett küldöttek jelenléte megpezsdítette az álmos peloponnészoszi tél nyugalmát, ezért már napkeltekor távoli zajok verték fel az épület csendjét. Szolgák siettek dolgukra, hogy előkészítsék a koronázási szertartás díszes palástját, a bíborköntöst, a gondosan kiválogatott ékszereket, a kísérők lószerszámait és faragott nyergeit, a díszsorfal ezüstös sisakjait, alabárdjait, és persze a külön erre a célra varratott birodalmi hadilobogókat. A konyhában már a reggelit sütötték, főzték, s a nagyteremben terítették az asztalokat, tányérok és kupák féme csörgött, villák, kanalak vasa kopogott a kemény asztallapon.

A császár ezen az éjszakán is a birodalomról álmodott, mint szinte minden éjjelen. Valamikor hajnal előtt az asszony jajgatására ébredt. Iréne rémlátomása oly eleven lehetett, hogy átizzadta a hálóruhát, hatalmas vörös hajkoronája csapzottan tapadt homlokához. Amikor körülnézett, iszonyodva látta maga mellett az ébredező Konstantint.

– Mi baj, szerelmem? – ölelte át a nő reszkető vállát.

– Semmi… Igazán semmi…

Konstantin bosszúsan hallgatózott. Valahonnan az udvar felől parancsszavak visszhangoztak: az őrség a müsztraszi székesegyházig vezető rövid út biztosítását gyakorolta díszlépésben, csattogó csizmákkal, csörgő-zörgő fegyvervasakkal.

– Rémálmok? – kérdezte Konstantin.

Az asszony nem felelt, de még mindig remegett. Persze, rémálmok, gondolta a férfi. Nyugalmas, eseménytelen életüknek örökre vége. Vajon nem voltak-e boldogok azelőtt, hogy fivére halálhíre megérkezett volna ide, ebbe az Isten háta mögötti városba? Nem volt-e tökéletesen nyugodt az életük a citruskertek és a csillámló, kék öblök honában, ahol senkit sem zavart, hogy a despota és a szépséges özvegy megosztják egymással ágyukat?

– Lassan indulnod kell, kedves – mondta halkan a férfi.

Iréne ránézett. Már rég nem sírt, hatalmas, zöld szemében kiismerhetetlen fény parázslott.

– Máris?

– Nemsokára jönnek és felöltöztetnek. Nem volna illő, ha itt találnának.

Iréne nagyot nyelt.

Igen. Így beszélték meg. Reménykedett ugyan benne, hogy részt vehet a koronázáson, de Konstantin türelmesen elmagyarázta neki, hogy ez miért nem lehetséges. Ez egyházi szertartás, és még ha az udvaroncok szemet is hunynának jelenléte felett, a helyi metropolita bizonyosan nem venné jó néven, ha a neves admirális özvegye, aki köztudottan a despota szeretője, világ csúfjára oda tolakodna a templomába, megbotránkoztatva ezzel az erényes polgárokat.

– Mikor látlak megint?

A férfi megcirógatta rózsapír arcát.

– Nemsokára. Amint találunk egy megfelelő hajót, máris indulunk Konstantinápolyba, szerelmem.

Iréne mosolygott, de korántsem volt őszinte a mosolya. Voltaképpen örülhetett, hogy legalább ez lehetségessé vált. A férfi magával meri vinni, vállalva annak ódiumát, hogy döntésének elkerülhetetlenül híre megy majd a fővárosban.

Egy hosszú tengeri út Konstantinápolyba…

Legalább ez a kettejüké lehet.

Az asszony öltözködni kezdett. Az ablak előtt állt, s a felkelő nap első, bizonytalan sugarai narancs pászmákat festettek teste hajlataira, keble duzzadó halmára és combja pihéire.

Konstantin gyönyörködve nézte.

– Gyere ide, kedves!

Iréne engedelmeskedett és visszabújt a férfi mellé a takarók alá. Kapkodó, ziháló szeretkezésük inkább volt kétségbeesett, semmint örömteli. Konstantin gerjedő vágya rögvest elmúlt, ahogy az asszony testébe hatolt, ezért a lehető leggyorsabban belé élvezett, s már pattant is ki az ágyból.

Iréne ott maradt oldalára fordulva, meggyötörve, kócosan.

– Tudom. Mennem kell!

A férfi odavitte neki ruháit. Nem sürgette, de maga a mozdulat is fájdalmasan azt üzente: Menj! Menj már!

Az asszony méltóságteljes, lassú mozdulatokkal felöltözött.

Mire végzett, Mánuel ott toporgott az ajtóban.

– Indulhatunk, asszonyom?

Iréne a férfira nézett, várt volna egy szót, egy biztatást, bármit. De Konstantin az ablak előtt állt és a napfelkeltét figyelte hosszan, merengve.

8.

Az egész gyorsan, különösebb pompa nélkül zajlott. Alig húsz katona kísérte Konstantint a székesegyházba. A város lakói kisereglettek ugyan az utcákra, de egyelőre nem éljeneztek, nem ünnepeltek, csak szorongva figyelték a szegényes menetet, negyvenöt esztendős urukat, akit szerettek és féltettek.

Megy, hogy a metropolita a fejére tegye a bizánci császárok koronáját.

Megy, hogy útra keljen innét a végzete felé.

S nem tudtak másra gondolni, csak arra, hogy itt bizonnyal boldog maradhatott volna.

A metropolita ideges volt. Nem az ő feladata császárt koronázni – ilyesmire az elmúlt ezer esztendőben nem volt példa. Micsoda dolog ez: Konstantinápoly császárát egy álmos peloponnészoszi kisváros templomában koronázzák, a helyi metropolita által! Botrány!

Amikor Konstantin meglátta az oltár előtt, egy aranyozott emelvényen reá váró koronát, elkomorult. Kérdőn a küldöttekre pillantott, de azok kerülték a tekintetét. Ez nem a valódi császári korona volt, csupán a népünnepélyek alkalmával viselt ócska másolat.

Hát persze, gondolta a férfi. Nem kockáztatják a valódit egy tengeri úton…

Színjáték az egész…

A metropolita remegő kézzel emelte fel a gyertyát, s várta, hogy a kórus rázendítsen a koronázási himnuszra. A császárrá emelés természetesen a konstantinápolyi pátriárka dolga lett volna, ám odahaza, a fővárosban nyilván botrány törne ki, ha megkísérlik a Hagia Szophia-székesegyházban. Grigorius Mammast felkoncolták volna az egyházi unió hírén feldühödött görögök, és ki tudja, talán a koronázást is meghiúsítják esztelen haragjukban.

Ezért itt.

Ezért most.

A kurta szertartás alatt az újonnan felkent császár lehunyta a szemét.

Hallgatta a kórus álomszép énekét, s megpróbálta maga elé képzelni a jövőt. Császári pompa, a Blachernai palota fényűző termei, csarnokai, mozaikos medencéi, kertjei.

És Iréne…

Őt látta császárnéi pompában, hosszú, aranyhímzésű köntösben, hermelinprémes gallérral, vörös hajzuhatagában ezüstdiadémmal a Szent Apostolok templomának kopott lépcsőin. A levegőben galambok százai verdestek, és az égbolton egy felhő mögül felragyogott a nap.

Kinyitotta szemét.

A müsztraszi székesegyház jelentéktelennek és szürkének tűnt. És nem volt mellette senki, a verejtékező metropolita alig várta, hogy véget érjen a szertartás.

Amint vége lett, és Konstantin kilépett a templom előtti térre, tekintetével Irénét kereste. Nem volt nagy tömeg, aki eljött, igyekezett örülni, próbált tiszta szívvel éljenezni, de lelkesedésük nem volt őszinte.

Tekintetükben szánalom csillogott.

9.

A palotába visszatérve Konstantin megállt hálószobájában a tükör előtt. Hosszú, halovány, bíborra épp csak emlékeztető köntöst viselt. Néhány nemzedékkel ezelőtt egy görög főúr fel sem vette volna ezt a dísztelen öltözéket ünnepi alkalomra, ma pedig ebben koronázták Konstantinápoly új császárát.

A férfi a saját arcát fürkészte.

Sötét, baljóslatú szempár, komor, szomorúságra mindig hajlamos tekintet. Beesett arc, sasorr, akár a régi császárok ikonképein.

Őszülő, hullámos haján olcsó koronautánzat.

Konstantin elmosolyodott.

Immár egy birodalom élén állott, egy olyan birodalomén, amely a végpusztulás küszöbére jutott.

Hogyan vonul be vajon a történelembe?

A hősként, aki megmenti és új életre kelti az ezeréves birodalmat, megújítja a görög civilizációt, feléleszti Róma múlhatatlan dicsőségét, vagy mint a szánalmas, jobb sorsra érdemes város utolsó despotája?

A muránói tükör vékony, foncsorozott felszínén karcok és repedések sokasága futott végig, és Konstantin Dragases Palaiologosz, Isten kegyelméből a rómaiak Krisztushoz hű császára és egyeduralkodója rádöbbent, hogy a füstös üveglapról máris saját, az idők végtelenjébe fagyott ikonképe néz vissza rá.

10.

Az új császár napokig rostokolt még Müsztraszban, ugyanis a hajdani világbirodalom urának nem állt rendelkezésére semmiféle hajó, amivel útra kelhetett volna. A hamis koronát egy genovai gályán hozták, most pedig meg kellett várniuk, amíg felbukkan egy másik idegen hajó. Végül egy katalán gálya vetett horgonyt Monemvaszia kikötőjében, és az udvaroncoknak sikerült rábeszélni kapitányát, hogy jutányos áron szállítsák el Konstantinápoly császárát birodalma székhelyére.

A katalán kapitány eleinte nem hitte el, hogy csakugyan Konstantinápoly ura lesz hajója utasa, de aztán amikor a kezébe nyomtak egy zacskó aranyat, és Konstantin büszkén a fedélzetre lépett, leesett az álla.

Aznap este az új császár öt kísérővel, köztük Mánuellel, a szolgájával, és Irénével, a szeretőjével elhelyezkedtek a katalán gálya kabinjaiban. Alexiosz Laszkarisz Philantropenosz és Mánuel Palaiologosz Iagrus fontosságuk teljes tudatában követték urukat, abban a reményben, hogy odahaza hősként ünneplik majd őket.

A gálya azonban lassú járatú volt, rengeteg áruval megrakva, szinte a palánkig süllyedve a haragos habokban.

Útra keltek, de másnap teljes szélcsend támadt a tündöklő tengeren.

11.

AZ ÉGEI-TENGEREN, ÚTBAN KONSTANTINÁPOLY FELÉ,
AZ ÚR 6957. ESZTENDEJE, FEBRUÁR 2.[7]

A tenger a tél dacára is szépségesen ragyogott a bágyadt napsütésben. Szél alig fújdogált, s a katalán hajó ólmos lassúsággal emelkedett fel az újabb és újabb hullámok hátára, hogy aztán nyikorogva, recsegve-ropogva ereszkedjen alá a következő hullámvölgybe.

Fel, le.

Fel, le, émelyítő lassúsággal.

Újra meg újra.

Az utasok közül egyedül Konstantin nem betegedett meg. Kedélyesen sétált a gálya fedélzetén, a katalán kapitánnyal és első tisztjével beszélgetett, kikérdezte őket, merre jártak már eddigi életükben, milyen idegen tájakat és népeket ismertek meg, s miként vélekednek az ezeréves birodalomról, melynek Isten kegyelméből a császára lehet.

A tengeribetegség leginkább Irénét viselte meg. Ki sem dugta az orrát a kabinból, ágyban töltötte majd az egész utat, pedig hetek óta vágyott erre a hajózásra, úgy hitte, az utolsó alkalom ez, hogy kettesben maradhat szerelmével.

Amikor a görög küldöttek kicsit jobban lettek s felmerészkedtek a fedélzetre, Konstantin csöndesen üdvözölte őket.

– Nincsen szerencsénk! Alig haladunk!

– Szeretnénk egy fontos dolgot megbeszélni veled, uram – kezdte Mánuel Palaiologosz Iagrus. – Egy bizalmas jellegű ügyet.

– Csak rajta! Hallgatlak benneteket, barátaim!

A két görög jelentőségteljes pillantást váltott egymással, aztán óvatosan körbesandítottak, kihallgatják-e őket a tengerészek, de ennek semmi jelét nem tapasztalták.

– Uram! Sokat gondolkodtunk, hogyan tudnánk biztosabbá és könnyebbé tenni uralkodásod bonyodalmasnak ígérkező kezdeti heteit, hónapjait!

Konstantin arca felderült.

– Hát rám férne, barátaim, ha csakugyan könnyebbé tudnátok tenni! És ha szabad kérdeznem, mire jutottatok?

– Kérlek, uram, ne neheztelj ránk, de arra jutottunk, hogy nincs más megoldás: csöndesen, óvatosan gondoskodni kell róla, hogy Demetrios soha ne állhasson többé az utadba!

A császár meghökkent.

– De hisz ismeritek Demetriost! Hajtja a hatalomvágy… Bármire is esküszik, akár arra is, hogy megbékél velem, hamarosan úgyis újra a trónomra tör majd!

A két görög fellelkesülten folytatta:

– Hát éppen ez az, uram! Magunk is erre a következtetésre jutottunk! Éppen ezért… Alázattal könyörgünk, fontold meg javaslatunkat!

– Éspedig?

– Vannak megbízható emberek Konstantinápolyban. Csöndesen és gyorsan dolgoznak. Fájdalommentesen.

Konstantin nagy, sötét szemei haragosan örvényleni kezdtek, beesett arcán idegek rándultak meg.

– Ölessem meg a fivéremet?

– Uram! – hebegte Alexiosz Laszkarisz Philantropenosz. – A török udvarban az a szokás dívik, hogy amikor az új szultán elnyeri trónját, valamennyi fivérét még aznap éjjel kivégzik, megfojtják, lefejezik! S jól teszik! Ugyanis csak így érhető el, hogy ne tépázza átkos testvérháború az országot!

– A törökök barbárok! – mondta szomorúan Konstantin. – Mi keresztények vagyunk. Elfelejtettétek?

– A birodalom érdekei mindennél fontosabbak, uram! Mindennél!

A császár elfordította a fejét és a láthatárt fürkészte. Ott messze, északon várt rá a város, a Világ Királynője, hogy uralkodjon felette. Ha sejthetné, hogy milyen árat kell megfizetnie ezért…

– Nem – felelte csöndesen. – Demetriosnak egy haja szála sem görbülhet!

– De uram! – kezdte újra Iagrus. – Ezzel hatalmas kockázatot vállalsz, ugye tudod?

– Tudom. Én szeretem a testvéreimet. Még a csökönyös, bolond Demetriost is. Amikor kicsi volt, én meséltem neki a görög hősökről meg a római héroszokról. Jó gyermek volt, tudjátok… Szívesen hallgatta, ahogy mesélek. Olyankor átkarolta a nyakamat és belém csimpaszkodott. Apánk nem sokat törődött velünk.

– De uram…

– A válaszom végleges. Nem folyamodunk ilyen alantas eszközökhöz, barátaim! Tudom, hogy jót akartok, épp eleget tanulmányoztam birodalmunk történelmét ahhoz, hogy elismerjem, alighanem igazatok van. S az is lehet, hogy egy napon keservesen megbánom majd a mai döntésemet, azonban amíg én élek, Demetrios öcsémnek a haja szála sem görbülhet. Értitek?

Iagrus és Philantropenosz zavartan bólogatott.

A tengeribetegség hirtelen újra erőt vett rajtuk.

12.

Két hónapig tartott, amíg Konstantin behajózott Konstantinápolyba, s a város új uraként végre partra szállhatott birodalmában.

13.

POZSONY, VÁRBÖRTÖN, MAGYAR KIRÁLYSÁG,
A. D. 1527. BOLDOGASSZONY HAVÁNAK 8. NAPJA

A görög hosszan, teljes átéléssel mesélt, s főképp Dénes falta a szavait. Ha nem egy székletbűzös és jégverem hidegségű tömlöcben vacogtak volna éppen, akár még élvezik is a történetet.

Csakugyan mindannyian feszülten hallgatták: Hradski Ignác, aztán egy sebhelyes arcú, sötét képű fickó, egy csontsovány, szinte nőiesen finom vonású ifjú, és egy tatárképű, köpcös kis ember.

Amikor Alexandrosz korábbi lendületét elveszítve befejezte mondandóját, mind felsóhajtottak. A görög egyenként végignézett rajtuk, aztán csak fásultan legyintett.

– Hát így kezdődött a vég… A ti Hunyaditok nem jött segíteni, amikor nagyon nagy szükségünk lett volna rá.

– Sejtelmed sincs, mi minden akadályozta abban, hogy meginduljon – vetette közbe Dénes.

– Mert ugyan neked van róla fogalmad?

– Tudok róla egyet s mást.

– Ugyan honnét?

– Hetvenhét esztendővel ezelőtti dolgokról beszélünk. Egyikünk sem élt még akkor. De a nagyapák átadják történeteiket a fiaiknak, és azok az ő fiaiknak. Ez az örökségünk. Mindőnknek megvan a maga története. Ha egymás mellé tesszük őket, kirajzolódik valami, ami csaknem teljes, csaknem egész.

A görög nagyot sóhajtott.

– Most majd ti is meglátjátok, magyarok… Ti is megtapasztaljátok, amit mi megtapasztaltunk hetvenhét évvel ezelőtt!

Dénes már arra gondolt, vajon csakugyan összeilleszthető-e a kép egésze? Akár a szép öregember, akár más mesélt neki, a sok-sok mozaikból óhatatlanul kezdett összeállni valami, egy gigantikus, mindent beborító freskó, melyen királyok, császárok, szultánok, pápák és hadvezérek, jobbágyok és katonák sokasága tűnt fel, a messzeségben seregek meneteltek egymás felé, idegen, szépséges tájak bontakoztak ki a ködből; tengerek és hófödte hegycsúcsok.

– Jól van. Akkor most én is hozzáteszem a magamét – mondta halkan. – Azokban a napokban, amikről meséltél, amikor Konstantin császár útnak indult Konstantinápoly felé, Hunyadi már a harcra készült.

– Ugyan! Ült az a babérjain!

– Azokon bajosan. Élete legsúlyosabb vereségét alig túlélve tért haza Magyarországra. De nem adta fel!

– Honnan tudsz te erről?

– Egy öregember mesélte nekem – mosolygott Dénes. – Egy szép öregember.

– Az öregemberek mind csúnyák – mondta a görög.

És Dénes belevágott a történetbe, amit még a szép öregember korábbi leveleiből hámozott ki.

14.

HUNYAD VÁRA, ERDÉLY, MAGYAR KIRÁLYSÁG,
A. D. 1449. BÖJTMÁS HAVÁNAK[8] 3. NAPJA

A kopjatörés, az elvadult lovagi viadal egész megpezsdítette Hunyadi tespedésnek indult szellemét. Napok óta csak a nagyteremben kornyadozott a Vitéz által elébe hordott iratok és rendeletek fölött, a szemét rontotta nappal az íves ablakokon beáramló halovány fénynél, estellvést meg a gyertyák és mécsesek lobbos világánál görnyedt, egyre csak figyelt és figyelt, s mindjobban belefásult a soha véget nem érő tennivalókba, melyekhez a kisujját sem kellett megmozdítania.

Mióta hazatért, éjt nappallá téve igyekezett behozni elmaradásait – dolgoztatta a váradi püspök, egyre csak az ország ügyes-bajos dolgaival nyaggatta, meg dolgoztatta Thuz a birtokok gondjaival, az adósságokkal, a kalmárok és fegyverkovácsok követeléseivel. És persze legfőképp a lelkiismerete dolgoztatta, hisz Rigómező után, a fogságból szerencsésen kiszabadulva úgy vélte, a vereséget kiköszörülendő rendet kellene tennie úgy igazán idehaza. Ha vezérként csúfos kudarcot vallott is, kormányzóként most bizonyítania kell.

Ezt várta tőle mindenki.

Legfőképp ő maga.

Aztán Böjtmás havának harmadik napján, mikoron már több mint egy álló hete éjt nappallá téve hallgatta az előterjesztéseket, vitatkozott Vitézzel, Thuzzal, Szilágyival, és nézte, ahogy hollós pecsétje ráüttetik valamennyi frissen körmölt kormányzói utasításra, egyszer csak félresöpörte a Vitéz által elébe tolt tengernyi iratot, és így szólt:

– Elég volt! Mozgassuk meg a csontjainkat végre!

Pár perc múltán odalenn állt a Cserna partján, a vívómezőn egy szál bőrvértben, hajadonfőtt. Lélegzete párállott a téli hidegben, csizmás lába alatt friss hó ropogott.

Lehunyta a szemét és nagyot lélegzett a jeges erdélyi levegőből.

Otthon!

Aztán maga elé pörgette hatalmas csatapallosát, és vívóállásba helyezkedett.

– Kezdhetjük! Ki lesz az első?

Az lett a vége, hogy szürkületig vívott, lovagolt, mit lovagolt, eszeveszett nyargalást rendezett a legényekkel, oktatta őket, hogyan kell vágta közben oldalvást suhintani a török főkre, hogyan kell majdnem a ló szügyéig lehajolni, s onnét az ellenség bokacsontját széjjelzúzni buzogánnyal, aztán még viadalt is rendezett a fegyvernököknek és lovagjelölteknek.

Végre testben megfáradván, tudatában felfrissülvén átdübörgött a vár hídján – az Aranyházban a szobáját épp olasz mesterek nagyobbították meg, kénytelen volt Erzsébet szállására sietni, ahol gőzölgő dézsa várt rá két szolgálóleány társaságában.

A dézsa előtt megtorpant.

A falra tavaly jókora tükröt erősítettek az úrnő parancsára. Kopott velencei tükör volt, egyike azon drága kényelmi holmiknak, melyeket Hunyadi képtelen volt megszokni, ám most, hogy gyanútlanul felemelte tekintetét, egyszeriben ott állott saját tükörképe előtt.

Meghökkent azon, amit látott.

Egy öregember nézett vissza rá.

Sovány volt, a nélkülözés, a hadjárat megpróbáltatásai, a fogság idegőrlő ínsége sokat apasztottak duzzadó izmaiból, de még így is inas, keménykötésű ember állott vele szemben. Haja a vállát verdeste, immár galambszürke volt, csak feje tetején feketéllett még éppúgy, mint valaha. Szürke volt bajsza, és galambfészeknek dúsuló szakálla is, csak szemöldöke maradt hollófekete. Képe beesettnek tűnt, arccsontjai élesen kiugrottak, szája kemény vonala mintha megvékonyodott volna az elmúlt esztendőkben. Ám szeme parazsa éppúgy izzott, ugyanolyan elevenen égett, mint rég – azt a fényt, úgy tűnik, nem törhette meg semmi és senki.

Összességében mégsem tetszett neki, amit látott.

Csaknem ötvenesztendős volt, s jócskán idősebbnek tűnt.

Nem tudta hirtelenjében, apja élt-e még ilyen idősen. A nagyapja, Both biztosan nem. Kun kenéz ősei örülhettek, ha megélték a negyvenedik életévüket, tán az asszonyok éltek annál hosszabban. De hogy ötven évig? Kardforgató ember számára különös adománya ez a Jóistennek.

Hunyadi el akarta fordítani tekintetét tükörképéről, ám a dézsa forró vizéből áradó gőz falán keresztül egyszer csak sebeire lett figyelmes. A teste minden tenyérnyi felületén hegek, vágások, döfések nyomai éktelenkedtek. Veres, szürke és megfeketedett sebek, zúzódások mindenütt. Az oldalán, mellkasán, vállán, nyakán, arcán…

Nem kellett megfordulnia ahhoz, hogy tudja, a hátán szinte semmilyen seb nem éktelenkedik.

Elmosolyodott.

Mindig szemben az ellenséggel…

Arra eszmélt, hogy a dézsa mellett álldogáló szolgálólányok zavartan pusmognak egymás között. Ilyet se láttak még: Hunyadi János a tükörben nézegeti magát…

Jankó elmosolyodott.

– No, elég legyen a vartyogásból, hozzatok ízibe bort!

Az egyik leány erre sápadtan azt felelte:

– Nem lehet. A kancellár úr megtiltotta.

– Micsodát? Hogy bort igyak?

– Azt mondta, uramat várják az országterembe.[9]

– Tudok én az országterembe menni akkor is, ha bort iszom. De mit feleseltek itt egyáltalán? Ki ennek a várnak az ura? Vitéz püspök úr, vagy én?

– Te vagy, uram.

– Jól feleltél – mosolygott a barna képű leányra Hunyadi. – Ami azt illeti, az egész országnak ura vagyok mostan. Úgyhogy parancsolom: hozzál bort!

A lány is elmosolyodott pajkos, kihívó mosollyal.

– Nem lehet.

– Azt a hétszentséges, pokolravaló mindenedet, te! – nevetett Hunyadi, s már lendült volna karjával a lány dereka felé, de rögvest meggondolta magát. Azok az idők már elmúltak… El bizony, rég… – No, én csak azt mondom néked, hozzad azt a bort, de igen gyorsan! Én pedig elbeszélgetek a kancellár úrral arról, kinek parancsolgasson a saját házában, s kinek ne.

A lány lenyúlt a dézsa melletti asztalkához, és már emelte is a mázas kancsót.

– Azt is mondta a püspök úr, hogy így lesz. És hogy ne ellenkezzek a kelleténél tovább, mert az úr meg talál dühödni. És hogy vigyázni kell az úr nyugalmára.

Kitöltötte a bort egy fakupába, és hetykén nyújtotta Hunyadinak.

Magyarország kormányzója csak nézte, és somolygott ugyan valamelyest a bajsza alatt, de iménti jókedve elillant már.

Józan fővel kell az országnak ügyeit intézni.

Kétszer is alulmaradt csatában. Két iszonytató vereség, sok tízezer magyar vértanú halála… és kár is szépíteni, minden egyes elesett harcos élete az ő lelkén szárad.

Kedvtelenül eltolta magától a kupát, levette és bosszúsan a sarokba hajította a viadalokhoz, gyakorlatozáshoz használatos nadrágját. Elmerült a dézsa gőzölgő vizében, és egy pillanatra hagyta, hogy a víz körülölelje. Aztán sebei sajogni kezdtek, a frissebbek valósággal lángoltak az örvénylő forróságban.

Lehunyta a szemét.

Odalenn, a mezőn kitombolta magát, szándékosan nem gondolt egy minutumra sem politikával, bárói ligákkal, huszitákkal, adóslevelekkel, egymással háborúskodó nagyurakkal. Ám most bárhogy is halogatja, nemsokára ismét bele kell vetnie magát a munkába. De még egy nyugodt perc… Csak egy kis nyugodalom még…

A szolgálóleányok engedelmesen sikálni kezdték a hátát egy lapos kővel és egy érdesre kopott, göbös fürdőronggyal. Hunyadi élvezettel tűrte, de veleszületett ösztöne azonnal riasztotta, amikor az ajtó nyílásával jeges légáramlat csapta meg az arcát.

– Hogy azt a hétszentséges, pokolravaló, kettébe hasított anyaszomorító istenedet!

– Túl sokat káromkodsz! – jegyezte meg unott hangon Vitéz János, Várad püspöke, a Magyar Királyság titkos kancellárja. – Azt hittem, kieresztetted odalenn a gőzt, és most már foglalkozhatunk végre értelmes dolgokkal is.

– Miért nem hagysz már békén?

– Mert nincs időnk.

– Tél van. Egy jó katona pihen télvíz idején.

– Egy jó katona talán. De te az ország első embere vagy, Jankó. Nem pihenhetsz.

– Második.

– Tessék?

– Második embere. Őfelsége a király után rögvest.

Vitéz elgondolkodva figyelte a dézsában terpeszkedő izmos-inas férfit. Csakugyan sokat öregedett, de a vereségekkel mintha hajdani lelki könnyedsége is a múlté lenne már.

– Tudod jól, őfelsége még gyermek. Isten és a nemzet rendelése szerint te vagy most az ország első embere.

– Akkor Isten és a nemzet rendelése szerint parancsolom, hogy hagyj békén. Nem látod, hogy fürdök?

– Követ érkezett Kassa városából.

Hunyadi szeme felpattant.

– Mit akar?

– Híreket hozott a husziták újabb dúlásairól. És persze a felső-magyarországi urak viselt dolgairól.

– Nagy baj lehet, ha a kassai szenátor urak szükségesnek találták a kies Hunyadra követet küldeni.

– Nagy a baj, csakugyan.

A kormányzó úr nagyot sóhajtott, és felvetette fejét, hogy fél szemmel a hátát súroló szolgálóleányra kacsinthasson.

– Te mit csinálnál, galambom, ezzel a pokolravalóval?

– Az érsek úr bizonnyal jót akar – nevetett a leány.

Hunyadi a fejét ingatta.

– Az érsek úr lelke mélyén egy hóhér, egy sötét lelkű kínzómester. Csak igen jól leplezi, csupán csak azért, hogy néktek tetsszék valamelyest.

A leányok egymásra nevettek, és már nyújtották is a törülközéshez a gyolcsot a feltápászkodó Hunyadinak, leplezetlen pillantásokkal méregetve annak csupa ín, csupa izom testét. Jankó elkapta pillantásukat, és óhatatlanul is jó érzéssel töltötte el, amit a leányok szeméből kiolvasott.

– No hát, ha már bort sem ihatok, és véletek sem tölthetem a napot, akkor jöjjék a püspök úr kínzóterme!

Vitéz a szemét forgatta.

– Nemsokára nem lesz ilyen jó kedved!

– Ami azt illeti, most sincs.

Vitéz intett a leányoknak, hogy kezdjék az úrra aggatni a kecskelábú székre gondosan elhelyezett öltözéket.

– Azt nem! – kezdte bosszúsan Hunyadi, de a kancellár úr leintette.

– Az átizzadt, csupa vér, csupa mocsok bőrzekédet is visszavehetnéd, de félő, a követ úr összetévesztene valami kósza huszitával!

Magyarország kormányzója nagyot nyelt.

– Gyűlölöm ezt a maskarát.

– Vigasztaljon a tudat, hogy Cillei, Garai, Újlaki minden pénzt megadnának, hogy magukra öltsék ezt a „maskarát”.

S már nyújtotta is a kormányzói láncot, rajta a hatalmas kormányzói aranypecséttel.

Hunyadi fásultan elvette tőle és a nyakába húzta.

– Hol az a követ?

15.

Néhány perc múlva illatosítva, tetőtől talpig kormányzói díszben, selyemben, hermelinprémes köpenybe bugyolálva állott a legújabb módi szerint készült hegyes orrú itáliai lábbeliben, feszes, bíborszín harisnyában. Haját a leányok kifésülték és balzsammal kenték be.

Mielőtt az ajtóhoz lépett volna, Hunyadi tekintete megakadt a tükörképén.

Most is vénembert látott táskás szemekkel, kissé hajlott háttal, valami torz gúnyképét annak, aki valaha volt. Olybá tűnt, hogy a mellette álló Vitéz elégedett arckifejezése, és a kezüket összecsapó szolgálólányok áhítata színlelt volt, s ez különösen a szívébe nyilallott. Hunyadi János csupán egy szerencsétlen, megtört embert látott a kopott tükör füstfoncsoros felületén, éppen ott, ahol egy tettre kész harcost kellett volna látnia.

16.

Az országteremben hatalmas asztalon most is, szokás szerint Magyarország és a déli tartományok kiterített óriási földabrosza fogadta. Valahol Moldva és Morvaország magasában két ezüstserleg szolgált nehezékül, jobbra, balra fenn, lenn pedig Konstantinápoly és Raguza helyén két gyertyatartó, melyekről az éjszakába nyúló vita alatt púpos, bíbor viasz folyt a Boszporusz-öbölre meg az Adriai-tengerbe.

A kormányzó úr megérkezett, s ahogy az arasznyi vastag tölgyfa ajtó kitárult előtte, csontig ható, jeges légáram süvített végig a boltíves teremben. Az ablakokon bágyadt, tejfehér téli napfény áradt erőlködve befelé, s noha a kandallóba befűtöttek alaposan, idebenn meg lehetett fagyni. A termet frissen meszelték – Hunyadi szerette ugyan a friss mész illatát, most mégis összerándult tőle a gyomra, s meg is reszketett a hidegtől. Ez új szokása volt, tán a kor hozta, tán a sok sebesülés – maga sem tudta eldönteni.

A követ ott várakozott az asztal előtt kissé előrehajolva, mintha azt silabizálná, hol lehet a földabroszon Kassa városa.

– Isten hozott! – kiáltotta Hunyadi bosszús felhanggal, s öles léptekkel elhaladva mellette, lerogyott az asztal túlsó felén álló faragott székébe. – Messziről jöttél, mondd hát gyorsan, hogy mit akarsz!

A követ – éltes, vizenyős szemű férfiú – alázatosan meggörbítette hátát.

– Kormányzó úr, engedelmeddel, hadd tolmácsoljam városom, Kassa népének szívből jövő jókívánságait, és afelett érzett őszinte örömét, hogy megszabadulván rút fogságodból ismét az ország boldogulásának…

Hunyadi türelmetlenül legyintett.

– Miért jöttél?

A követ kínosan feszengett, de látva az ingerültséget a várúr szemében, jobbnak látta a további mondatcirádákat elhagyva egyenest a lényegre térni.

– Városom szenved, kormányzó úr.

– Az egész ország szenved.

– De városom módfelett. A huszita rablóportyák immár elviselhetetlen terheket rónak reánk…

– Tudomásunk van arról – vágott közbe most Vitéz –, hogy Jan Giskra megszegte a kormányzó úrral és az országnagyokkal kötött szerződést. Tudjuk, hogy az északi vármegyék helyzete kétségbeejtő, csakhogy tisztában vagyunk azzal is, ki mennyiben felelős ezért.

A követ szaporán bólogatott.

– Hosszú évek óta nyögjük immár a csehek igáját, kormányzó uram, s arra kérünk most, szabadíts meg végre az idegen elnyomástól! Hogyan tűrheted, hogy az ország hatalmas részei, melyek mind a te gondjaidra bízattak, a nép akarata ellenére huszita önkény alatt tengődjenek?

Hunyadi tekintetében baljós parázs izzott fel.

– A nép akarata ellenére? Én úgy tudom, Kassa városa jelentős összeggel segíti azt a harácsoló gazembert! Én úgy tudom, időnként még kölcsönt is nyújtotok annak a féregnek, ha valamilyen csuda folytán megszorulna. Élelmet, fegyvert szállítotok neki. Én úgy tudom, ti lelkiismeret-furdalás nélkül köttök üzletet Giskrával, ha úgy látja érdeketek.

A követ megszeppent.

– Nem tudom, miről beszélsz, kormányzó úr…

Vitéz szigorú képpel nyúlt az asztal sarkára halmozott pergamenek felé.

– Csakugyan nem tudod? Giskra úgy jár-kel Kassán, mintha otthon lenne nálatok. Azt hiszitek, nincs tudomásunk mindenről? Azt hiszed, nincsenek kémeink a városotokban és szerte a husziták által megszállt vármegyékben?

– Kémek? – hebegte a követ.

– Itt egy jelentés – folytatta Vitéz zavartalanul. – Eszerint Kassa és Bártfa városa szabályszerűen felbérelte Giskra huszita csőcselékét, hogy akadályozza meg Eperjes városát abban, hogy céhesei vászonfehérítéssel foglalkozhassanak.

– A vászonfehérítés kiváltsága csak Kassa és Bártfa polgárai számára adatott meg a néhai királyok által – tiltakozott elborult arccal a követ, de a püspök úr szenvtelenül leintette.

– Jócskán teletömtétek Giskra zsebét, hogy megszabadítson benneteket a versenytárstól. Eperjes miattatok nyögte a csehek pusztítását.

– Hazugság! – nyögte a követ.

– Csakugyan? – Vitéz már újabb pergament tartott a kezében. – Itt van Giskra levele szerencsétlen eperjesieknek… Ez a levél pedig arról tanúskodik, hogy Giskra a ti könyörgésetekre adta bérbe két polgárotoknak a kassai pénzverőt ötezer arany fejében.[10]

– Nem állhat meg az élet addig sem, amíg… – motyogta a követ. Hunyadi előrehajolt a székében, és úgy fürkészte az arcát.

– Amíg?

– Élnünk kell valahogy, uram! Végtére is Giskra úr a király országkapitányának tekinti magát, és mivel az ifjú király őfelsége is éppen ekként gondolja, hát rend s törvény szerint…

– Rend és törvény szerint? – vágott közbe Hunyadi. – Az országgyűlés megszüntette Giskra kapitányi megbízását!

– Mi csak arra kérünk, uram, szabadíts meg az idegen rabigától!

A kormányzó hosszan, tűnődve nézte a követ ráncos képét.

– Mi a neved?

– Sarlós Mihály, szolgálatodra!

– Hány éves vagy?

– Ötven leszek, uram.

– Akárcsak én. Mondd csak, barátom, hol harcoltál korábban?

– Megbocsájtasz, uram?

– Azt kérdeztem, hol harcoltál korábban. Úgy értem, a husziták ellen. Vagy a törökök ellen. A németek ellen. A csudába, bárki ellen…

– Én nem vagyok harcos.

– Minden férfi harcos.

A követ hirtelenjében elfehéredett.

– Városi ember vagyok, uram. Nem értek a kardforgatáshoz… Én csak… Mi csak élni szeretnénk…

– Ha békében és nyugalomban akarsz élni Kassán, akkor miért nem harcolsz Kassáért? Ti, kassaiak, miért nem harcoltok a saját városotokért?

– A csehek ellen, uram? Hiszen azok veszedelmes gyilkosok, mi nem értünk a fegyverforgatáshoz, mi csak egyszerű városlakó emberek vagyunk…

– Tudod, milyen kevés cseh zsoldossal uralja az északi vármegyéket Giskra? – kérdezte Hunyadi. – Mit gondolsz, követ? Mit gondolsz, mennyivel?

– Nem tudom, uram.

– Néhány ezerrel.

– A te sereged sok tízezer harcosból áll, uram. Könyörgünk, légy irgalmas, és szabadíts meg minket a csehek jármától!

– Az országgyűlés már többször küldött csapatokat Giskra ellen – jegyezte meg Vitéz. – Kassa, Bártfa, Eperjes és a többi, „sokat szenvedett város” mindig készséggel fizette az újabb és újabb cseh zsoldosok bérét a magyar bárók bandériumai ellen.

– Mert nem tehettünk mást! – A követ immár kétségbeesetten kiáltotta az országterem hideg levegőjébe panaszát. – Évek óta várjuk, Hunyadi uram, hogy segíts rajtunk. S te még minket hibáztatsz? Igen, ha kell, megalkuszunk az ördöggel, hogy élhessünk, hogy megtarthassuk nyomorult életünket… S te még minket hibáztatsz? Az országgyűlés több sereget küldött már. Igaz, uram… De a csehek mindet szétszórták. Veszedelmes harcosok, bizony, nem lehet őket egykönnyen legyőzni. Próbálunk túlélni… Próbálunk boldogulni… Ne hibáztass, uram, minket. Inkább segíts!

– Amíg a törökökkel le nem számolunk, addig nem lehet!

– Megbocsáss, uram, de míg te a törökkel viaskodol, mi belepusztulunk Giskra kegyetlenkedéseibe. A Szepességben már nem csak a csehek dúlnak, lengyel bratrik, zsebrákok is gyilkolnak és fosztogatnak. A magyar urak igen hamar megegyeznek valahogy Giskrával, és ha kell, maguk is lelkesen rabolnak saját hasznukra, s aztán mindent a huszitákra fognak…

Hunyadi nagyot sóhajtott.

– Amíg a törökökkel le nem számolok, nem tudok sereget küldeni. Lázadjatok fel! Férfiak vagytok! Van pénzetek! Ha egyébre képesek nem vagytok, fogadjatok zsoldotokba szegénylegényeket, fegyverezzétek fel a környékbeli falvak népét…

– Az veszedelmes volna, uram…

– Veszedelmesebb annál, mint amit nap mint nap elszenvedtek?

A követ kihúzta magát, szája széle remegett az indulattól.

– Engedelmeddel, kormányzó uram… Az országgyűlés rendjei téged választottak oltalmazónknak. Királyunk helyett te irányítod most a magyar hazát. A te dolgod megvédelmezni bennünket.

Hunyadi mélyen a követ szemébe nézett.

– Ha tesztek valamit saját magatokért, akkor ígérem, másnap ott leszek én is. Harcoljatok, és én mellétek állok…

A követ kétségbeesetten bámult Vitézre, aztán látva, hogy annak arcvonásai is megkeményednek, szinte gőgös kifejezést öltenek, megtörten meghajtotta derekát.

– Úgy megviszem a hírt a kassaiaknak, uram, hogy kormányzónk nem törődik velünk.

– Vigyázz, hogy mit beszélsz!

– Vigyázok, uram. És köszönöm. Isten vigyázza lépteidet!

Azzal megfordult, és lehorgasztott fővel kikullogott a teremből. Csak ketten maradtak odabenn, Hunyadi és Vitéz: előbbi lélegzete dühödt felhőként párállott a hidegben.

– Írj Perényinek, hogy szedjen össze annyi katonát, amennyit csak tud! – morogta a kormányzó. – Csapjon le a csehekre, és szorítsa ki őket Árvából, Liptóból…

Vitéz a fejét ingatta.

– Ez lehetetlen. Ahhoz legalább húszezer zsoldosra lenne szükség.

– Mit tudod te azt, mennyire…

– Miért nem mész északra magad?

Hunyadi feje sajogni kezdett tarkótájon, egy ér megvastagodva lüktetett a homlokán.

– Én nem mehetek. Délnek vezetem a sereget, újra meg fogom támadni Murádot.

– Ugyan mivel?

– Thuz már gyűjti a pénzt, Szilágyi pedig toboroz.

– Nincsen kétezer katonánk sem. Tavaszra jó, ha lesz háromezer. Ennyivel akarod megtámadni a törököt?

– Akkor hát magad is beláthatod, Vitéz, hogy nem nélkülözhetek egyetlen harcost sem. A huszitákkal majd később törődünk…

Várad püspöke nagy levegőt vett, mint aki elszánta magát a rossz hír közlésére.

– Ha nem tudod rendezni az északi vármegyék helyzetét, ha nem foglalod vissza a körmöci aranybányát, ha nem bizonyítod be, hogy te vagy az ország első számú hatalma, akinek szava arany, akinek védő karja acél, s haragja pusztító förgeteg, akkor hamarosan senki sem fog hallgatni rád…

Hunyadi üveges szemmel meredt maga elé.

Vitéz várt, jó hosszan várt, aztán megköszörülte a torkát.

– Hallottad, amit mondtam, Jankó?

– Hallottam.

A kancellár sóhajtva letelepedett a kormányzó mellé, és suta mozdulattal átölelte izmos vállát.

– Én csak segíteni akarok. Nem titkolhatom, hogy nehéz a helyzetünk, igen nehéz. Tudok még veled őszintén beszélni?

A kormányzó értetlenül nézett rá.

– Miért ne tudnál?

– Mert fölöttébb ingerlékeny vagy Rigómező óta. Megértem. De most észnél kell lennünk, Jankó, különben minden, amit felépítettünk, semmivé lehet.

– Ugyan mit építettünk fel?

– A jövőt. Káoszban vetted át az országot, és elindultunk a rend felé.

– Káoszban van most is.

– Igaz – ismerte el készségesen Vitéz. – Ezért kell őszintének lennünk egymással. Ugye tudod, hogy alig van már kézzelfogható hatalmunk az országban?

Hunyadi elhúzta a száját.

– Ne túlozz, Zrednai! Kormányzó vagyok, az ég szerelmére, és az Országtanács segítségével…

A püspök-kancellár egy köteg iratot tett Hunyadi elé.

– Soroljam? Felső-Magyarországon nemcsak a huszita hordák garázdálkodnak, hanem a te szövetségeseid is. Szentmiklósi Pongrácz, akiben annyira bíztál, a lengyeleknek elzálogosított városokat fosztogatja. A Komorovszky testvérek Szepességben, Podolin és Lubló környékén pusztítanak. A lengyelek már több levélben tiltakoztak amiatt, hogy a mieink át-átcsapnak a területeikre. A főurak, akiknek feladata lenne megfékezni őket, egymás birtokait perzselik. Nyugat-Magyarország Habsburg Frigyes kezében van, Kőszeggel, Sopronnal, Győrrel, Székesfehérvárral, az ifjú királlyal és a Szent Koronával egyetemben. Brankovicsnak vissza kell adni a városait, birtokait, azok fölött többé semmi hatalmad. Elvesztettük Horvátországot is. Székely sógorod halott, Tamás perjel csapatokat gyűjt, de Cillei már mindenkit a zsoldjába fogadott arrafelé. A Thallócziak halottak, Cillei mindenre rátette a kezét. Vitoveczet nevezte ki vicebánnak, minden korábbi hívünk behódolt neki, vagy meghalt. Erdélyben is névleges a hatalmad, mióta Újlaki és Rozgonyi tölti be ideiglenesen a vajdai címet…

– Erdély mögöttem áll. Rozgonyi az én emberem, a székely ispáni székben…

– Csakugyan? És mi a helyzet a többi szövetségeseddel? Szkander béget visszaszorították Murád hadai, az áruló Dan Basarab halott, ki tudja, mi lesz Havasalföldön. Jelenleg a törökök akarata érvényesül, Moldvában megölték Péter vajdát, a másik szövetségesedet.

– Küldtem csapatokat Moldvába…

– Kétszáz lovast? Az ugyan mire lesz elég?[11]

A kormányzó úr fáradtan feltápászkodott a székről és az egyik ablakhoz lépett. Az ablak vastag volt, odakünn csak szürke és fehér foltok kavarogtak a hóesésben.

– Elég. Értem.

Vitéz megértően bólogatott, s ugyan tudta volna még sorolni a rossz híreket, úgy vélte, teljesen felesleges lenne. Nem Hunyadi akaraterejét kívánta megtörni, éppen csak arra szerette volna felhívni a figyelmét, hogy sokkal sürgetőbb teendői is vannak, semmint újra a törökre vezetni egy egyelőre még nem is létező hadsereget.

– Akkor számíthatok arra, Jankó, hogy mostantól reálisan tekinted az ország helyzetét?

– Számíthatsz rá.

– Lehetségesnek tartod, hogy mielébb hathatós tervet állítsunk össze a felső-magyarországi vármegyék megtisztítására?

– Lehetségesnek tartom.

– És esetleg arra is számíthatok, hogy támogatsz a bárókkal való megegyezési tervemben?

Hunyadi összefűzte háta mögött a kezét, és csak fekete szemöldökének rándulása jelezte, hogy nem tiszta szívből ért egyet ezzel a ponttal. Mégis rávágta:

– Számíthatsz rá, Zrednai!

A püspök úr megkönnyebbülten felsóhajtott, és már kapott volna tollhoz, tintához, de Hunyadi mormogott még valamit az orra alá.

– Minderre sort kerítünk természetesen. Miután legyőztük a törököt.

Vitéz János lehunyta a szemét. Néha pokolba kívánta Jankót, s legszívesebben üvöltött volna türelmetlenségében és tehetetlenségében.

– Nincsen sereged a török ellen!

– Majd lesz.

– Fontosabb dolgaink is vannak.

Hunyadi tétován megfordult, és szinte bocsánatkérőn a püspök úrra mosolyodott.

– Nem. Nincsenek.

[1] Január.

[2] Müsztrasz, Misztrász, Mistra: A Bizánci Birodalom második legnagyobb városa, a Moreai Despotátus központja.

[3] 1448.

[4] Konstantin első házasága 1428-ra datálható, amikor a huszonnégy éves herceg Carlo Toccónak, Epeirosz és Nyugat-Görögország urának unokahúgát, Magdalénát vette feleségül. Ennek a frigynek révén kapta meg hozományként Tocco peloponnészoszi birtokait. Felesége az ortodox vallásban a Theodóra nevet vette fel, ám 1432-ben váratlanul elhunyt. Konstantin 1441-ben másodszor is megnősült, ezúttal Leszbosz urának, az ekkorra már javarészt elgörögösödött Dorino Gattilusinak a lányát, Katherinát vette el. E második felesége egy év múlva halt meg, így Konstantin 1442-re már kétszeresen megözvegyült.

[5] Rigómező.

[6] 1449. január 6.

[7] 1449. február 2.

[8] Március.

[9] A lovagtermet ekkoriban kezdték országteremnek, később országháznak hívni, mivel Magyarország ügyeit jobbára innen intézte a kormányzó.

[10] A két kassai, akik éltek a lehetőséggel, Modrár Pál és Gremczer Ágoston voltak.

[11] Hunyadi Monoszlai Csupor Györgyöt küldte Moldvába, de nem tudott jelentős erőket rendelni alá, ezért a lengyelek támogatta tízesztendős II. Alexândel jutott uralomra, aki ellen a törökök által segített nagybátyja, II. Bogdán gyűjtött fegyveres erőt. Hunyadi nem volt képes érdemben befolyásolni az eseményeket, és mivel II. Bogdán lassan kiszorította a gyermek vajda erőit Havasalföldről, a lengyel csapatok beavatkozása immár azzal fenyegetett, hogy Moldva ismét hosszú időre török, esetleg lengyel befolyás alá kerül.