Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tiéd a főszerep (Tiéd a főszerep-sorozat 1.), 2020

Miénk a pillanat (Tiéd a főszerep-sorozat 2.), 2020

Neked megadom magam, 2021

Enyém a végszó (Tiéd a főszerep-sorozat 3.), 2021

Dario, 2022

Megtévesztő szerelem, 2022

Copyright © Károly Melinda 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-69-6

„Hát mégis az volna a szerelem,
hogy aki kell, az kell,
nem azért: amilyen,
hanem annak ellenére, hogy bármilyen?”

Simonyi Imre – Tizenkét vallomás, utószóval

ELSŐ FEJEZET

HAZEL

Miami, évekkel korábban

– Maradj a kocsiban! – szólt rám a bátyám szigorúan, miközben leparkolt a Mosaico étterem közelében, és kinyitotta a kocsiajtót, hogy kiszálljon. – Komolyan mondtam! – tette hozzá, és mielőtt otthagyott volna lehajolt, hogy benézzen az utastérbe, majd rám csapta a Chevrolet Camaro ajtaját.

Nem válaszoltam neki, csak grimaszolva elfordítottam a fejem, hogy kinézzek a mellettem lévő ablakon. Este tíz is elmúlt, a város ezen részén egy lélek sem bolyongott az utcán. Nem is csodálkoztam rajta, hiszen Miami üzleti negyedében parkoltunk le, egy szálloda előtt, ahová nem szórakozni járnak az emberek. Tudtam, hogy Sam munkája miatt álltunk meg, és sejtettem, hogy miért nem tarthatok vele. Már megszoktam, hogy állandóan titkolózik előttem, de nem hibáztattam érte. A családja elvesztése után megszállottá vált, és szinte minden szabadidejét csak egyetlen megoldatlan gyilkossági ügy felgöngyölítése töltötte ki. Vagyis a hajsza a családja gyilkosáért.

Hosszú évek óta tartott már ez a kilátástalan harc az ismeretlennel. És ugyanennyi ideje sikertelenül. Mérget vettem volna rá, hogy most is egy informátorral találkozik, de az eddigiekkel sem ment sokra. Mindegyik tévútra vezette, de ő esélyt adott a lehetetlennek is, és bejárta őket, azt remélve, hogy az egyik mégis jó irányba tereli a nyomozást. Nagyot sóhajtva, lassan fújtam ki a levegőt a tüdőmből. Már nem is emlékeztem arra a napra, amikor utoljára nevettünk, és felhőtlenül beszélgettünk egymással. Sam egyetlen nap alatt vált ennyire zárkózottá. Vagy talán nem is kellett hozzá ennyi idő sem, talán csak a pillanat törtrésze, amikor ráborult a gyász fekete leple, és azóta sem volt képes letépni magáról. Örök sötétségben élt, és a fájdalmáról egyáltalán nem beszélt. Magában tartotta, és a munkája adott neki elég erőt a túléléshez, és egyedül az csillapította a fájdalmát, hogy tett az ügy megoldásáért. És persze dúlt benne a bosszú is, ami egy percre sem hagyott alább.

Úgy volt, hogy ma együtt vacsorázunk, és értem is jött a lakásomhoz a megbeszélt időre. Csak az autóban árulta el, hogy útba kell ejtenünk egy helyet, mert egy fontos megbeszélésre hívták munkaügyben. Mégis miféle megbeszélésre hívnak egy nyomozót este kilenc után? Tudtam, hogy csak ködösít, de nem ellenkeztem. Fontos dolog lehetett, ha idejött.

Húszpercnyi várakozás után elfogyott a türelmem, és kikaptam a slusszkulcsot a helyéről, majd fogtam magam és kiszálltam az autóból. Az Indigo Hotel melletti ajtót vettem célba, ahol Sam eltűnt a szemem elől. Elvégre a Mosaico, a hotel étterme, és mi épp vacsorázni indultunk! Már így is alig láttam az éhségtől, mivel egész nap keveset ettem. Mindig ez volt, ha tudtam, hogy találkozunk. Olyan feszültség árasztott el, amitől a gyomrom összezsugorodott, és képtelen voltam enni, egészen addig, míg meg nem öleltem őt. Talán a félelemtől lehetett, hogy egyszer hiába várok rá… Viszont az előbb már harmadjára kordult meg a gyomrom, ezért úgy éreztem tennem kell valamit. Az épület felé indultam, és visszhangzottak a lépteim a csendes utcán, ahogy a magas sarkúm kopogott a betonon. Hosszú, barna hajam meglibbentette a lágy, hűvösebb szél, ami a part felől hozott némi enyhülést a fülledt, meleg, nyári éjszakába. Tudtam, hogy a bátyám mérges lesz rám, ha meglát, de jelenleg én is mérges voltam rá, hogy legalább kéthetente szakíthatna rám egy kis időt! Bátran nyitottam az épületbe, ahol tágas terek fogadtak. Most először jártam itt, ezért körbefuttattam a tekintetem, hogy tájékozódjak.

Hűha! Elámultam egy pillanatra. Bárki is legyen ennek a helynek a belsőépítészeti tervezője, elmondható róla, hogy egészen egyedit alkotott. Különböző motívumok keveredtek a falon a bárpult mögött és néhány oszlopon, de legfőképp a latin és az indián kultúrákat véltem felfedezni az ábrázolásban. Mindamellett letisztult és természetes hatású volt minden szeglete, kezdve a natúr fa bútoroktól, egészen a betonhatású falakig. A dizájnos és élénk színű székek erős kontrasztban álltak mindezekkel. ahogy a színes, mozaik hátterű bárpult is.

Odasétáltam a pulthoz, és közben a vendégeket pásztáztam a szememmel. Nem láttam bent a bátyámat, de mivel egy hatalmas, buja növényzetű kerthelyiségre nyílt az étterem egyik oldala, ami üvegfalú volt, sejtettem, hogy a halvány megvilágítású asztalok egyikénél ülhetett le. Nem mentem ki oda, hogy kiderítsem, igazam van-e, inkább leültem a bárpult előtti széken, és kértem magamnak egy pohár pezsgőt, amit egy szelet eperrel ízesítettek. A számhoz emeltem a kecses pezsgőspoharat, és ittam egy kortyot a gyöngyöző italból. Üdítően hatott rám a pezsgő édeskés íze, és máris nyugodtabban fújtam egyet.

Azt terveztem, hogy megvárom itt Samet, míg végez, és utána ráveszem, hogy foglaljunk helyet az egyik asztalnál. Belevesztem a gondolataimba, miközben hallgattam a lágy zenét, ami a kerthelyiségből szűrődött be, köszönhetően a zenészeknek, akik megbújtak a halvány, aranyló fényben úszó növények között a teraszon. Az étteremben halk morajlásnak tűnt a vendégek beszélgetése, amikor valaki megszólított:

– Kér még egyet? Meghívom rá – mondta a férfi, aki eddig háttal ült nekem. Kérdőn ránéztem.

A latinos külsejű férfi barna szeme éhesen időzött a combomon, majd felfelé haladva, a dekoltázsomra irányult a tekintete, míg meg nem találta a szememet. Ebben a pillanatban bántam meg, hogy ezt a viszonylag egyszerű, de rövid és feszes kék ruhát választottam ma estére. Bár nem volt túlzottan kihívó, mégis többet mutatott a testemből, mint amit én láttatni szoktam. Az idegent nem érdekelte, hogy rajtakaptam, ahogy méregetett, mintha csak egy eladó tárgy lennék, amit megvásárolhatna. Nem igazán értettem a drága dolgokhoz, de ahhoz volt szemem, hogy tudjam, rajta vagyonokat érő holmik vannak. Felém nyújtotta a kezét, és a rászabott, finom anyagú öltöny alól kivillant a fényűző, bőrszíjas aranyórája.

– Anthony – mutatkozott be, de nem fogtam vele kezet, amit nem is tartott sokáig felém. A szája szélén gonosz mosoly villant, ahogy leengedte a karját, és a szemében lévő villanás arról árulkodott, hogy tetszett neki az ellenállásom.

– Köszönöm, de találkozóm van valakivel – mondtam, és megfogtam a poharamat, majd elindultam a terasz felé, ám az eltolt üvegajtóban egy másik öltönyös férfiba ütköztem. Az első, amit érzékeltem a közelében, az a finom, mégis erős illat volt, ami áradt felőle. Intenzív volt, titokzatosan erőteljes, némi füstös jeggyel. Úgy éreztem magam tőle, mintha egy sivatagban lennék a tűző napon, ami égetően vad, de ugyanakkor magában rejtette a hűvös éjszakát is.

Az ütközés miatt majdnem ráborítottam a pezsgőt, de elkapta a kezem és megállította a mozdulatomat. Először határozott volt a fogása, majd enyhített rajta, amikor stabilan állt a kezemben a pohár, de még mindig nem engedett el. Az ujjai lágyan érintették a bőrömet, és már-már olyan gyengéd volt az érintése, mintha simogatna, holott nem mozdította meg az ujjait. Lassan emeltem fel az arcára a tekintetem. Várakozón nézett rám.

– Elnézést! – mondtam elrekedve, majd megköszörültem a torkomat.

Egy érintéssel és egy átható, mély pillantással elérte, hogy zavarba jöjjek tőle. Csak úgy áradt belőle a férfiasság, a magabiztosság, és pontosan tudta, hogy milyen hatást gyakorolt rám. A tekintete a számra vándorolt, majd visszatalált a szememhez. Az ajkam résnyire nyitva felejtettem, és egy pillanatra megremegett a szám széle. Hogy lehetséges ez? – kérdeztem magamtól.

– Semmi gond – mondta, miközben elengedte a kezem, és meglepődtem, hogy máris mennyire hiányzott az érintése. Nem mozdultunk, hogy utat engedjük a másiknak, hanem csak álltunk egymással szemben, és mohón lakmározott a tekintetünk. Az ő pillantása éles volt, akár a penge, és amikor benedvesítettem az ajkamat a nyelvemmel, vett egy mély levegőt, mintha küzdene az ösztönei ellen.

– Most jár itt először? – kérdezte kíváncsian.

Talán még ő sem akart elszakadni tőlem, és nyújtani akarta az együtt eltöltött perceket. Vagy talán csak én akartam ezt hinni.

– Ez ennyire egyértelmű? – kérdeztem vissza ugyanolyan kíváncsian, mint ő az előbb.

– Még sosem láttam itt – közölte egyszerűen.

Az előző pasassal ellentétben, aki az előbb szólított le, az ő tekintete szinte perzselte a bőrömet, ahogy elidőzött rajtam. Közel sem éreztem olyan tolakodónak, inkább csodálat tükröződött a tekintetében. Biztos voltam benne, hogy az arcom elpirult, és továbbra sem értettem, hogy miért. Egy érzés arra ösztönzött, hogy fussak, ennek ellenére a padlóhoz szegezett az akaratom. Megrémített a sötét tekintete, ugyanakkor kíváncsivá is tett.

– Nem hinném, hogy mindenkit ismer, aki betér ide – mondtam neki bátran, mire lassan a fülemhez hajolt és úgy mondta, kimérten.

– Téved.

A lehelete forró volt, és ahogy megcirógatta a nyakam érzékeny bőrét, beleborzongtam. Felém fordította a fejét és csak centikre volt az ajkunk egymástól.

– Magára biztosan emlékeznék – fejezte be az előző mondatát.

Nagyot nyeltem, mire felegyenesedett. Egy alig érzékelhető mosoly bújt meg az arcán.

– Dario – nyújtotta felém a kezét.

– Hazel – bukott ki belőlem, ahogy megint megérintettük egymást.

– Hazel – ismételte meg, és szinte ízlelte a nevemet a szájában. Úgy gördültek le a nyelvéről a hangok, mintha közben engem kóstolgatna. Még soha, senki nem mondta ki ennyire érzékien a nevemet. Szinte bűn volt hallani.

– Te meg mi a francot keresel idebent? – ugrott mellém a bátyám, és megragadta a karomat, hogy beljebb tuszkoljon az ajtóból. Két lépést tettem hátra, mert ha nem teszem, hanyatt vágódom a padlón, olyan erővel húzott el az ismeretlen férfi közeléből. – Talán nem volt elég világos, amikor azt parancsoltam, hogy várj meg a kocsiban? – kérdezte ingerülten.

– Lám, lám, új barátnő? – lépett mellénk a másik, eddig a bárpultnál várakozó, öltönyös fickó, egy kaján vigyorral az arcán. Sam dühös tekintettel fordult felé.

– A szemed is levetted róla! – csattant fel, és megfenyegette az ujjával.

Mi a fene folyik itt?

Ekkor az ajtóban álló Dario egy határozott fejmozdulattal utasította a társát, vagy fogalmam sincs kit, hogy távozzon. Anthony – ha jól emlékszem a nevére – engedelmeskedett neki, bár látszólag kelletlenül tett eleget a parancsnak.

– A hölgy veled van? – érdeklődött Dario a bátyámtól, aki mérgesen fújtatott egyet, és úgy válaszolt, hogy a tekintete rám irányult.

– A húgom – préselte ki magából, mintha legszívesebben hazudott volna ehelyett, mégsem tette.

Dario pillantása megint találkozott az enyémmel. Olyan átkozottul mélyre fúrta belém a tekintetét, hogy azt éreztem az életemet is kiolvassa belőle. Vagy, ha azt nem is, de bizonyára látta, hogy mennyi érzést váltott ki belőlem. Hogy a rémület mellett megbújt valami más is. Borzasztóan érdekelt, hogy a hűvös, de simogató tekintete mit rejt el előlem. Bár ledermedtem tőle, mégis lángra lobbantott bennem minden szenvedélyt.

– Még egyszer ne kövess el ilyen hibát! – mondta már Sam felé fordulva. – Ha elhozod ide magaddal, akkor számolnod kell a következményekkel.

– Hidd el, ha rajtam múlt volna, soha nem találkoztok!

Dario szeme összeszűkölt és a kezét az elegáns nadrágja zsebébe dugta. Alig érzékelhetően bólintott, mintha döntésre jutott volna.

– Ez esetben – nézett rám elutasítón – a találkozás a feledés homályába vész. – Ezzel ellépett tőlünk és a bárpulthoz ment.

Sam nem sokat teketóriázott, megint megragadta a karomat, és nem figyelve a többi vendég kíváncsi tekintetére, gyors távozásra sarkallt. Majdhogynem kirángatott az étteremből. De mielőtt eltűntem volna a fal mögött, még egyszer visszanéztem a bárpult felé.

Dario tekintete végigkísért minket egészen a bejáratig, és tudtam, hogy számomra ez a találkozás sosem fog a feledés homályába veszni.

– Ne rángass már, az istenit! – húztam ki a kezem Sam markából. – Ne bánj velem úgy, mint egy gyerekkel!

Sam nagy levegőt vett, és tudtam, hogy erősen visszafogja magát, hogy ne förmedjen rám.

– A kocsiban kellett volna maradnod, a kurva életbe! – kiáltotta dühösen, majd kikapta a kezemből a kocsikulcsot, és feltépte a Chevrolet ajtaját, hogy beszálljon.

– Már fél órája vártam rád itt kint, és különben is majd éhen haltam! – védekeztem, ahogy beültem mellé és megrántottam a biztonsági övet, hogy legalább azon levezethessek némi dühöt. – Ki volt ez a fazon? – kérdeztem, de pillantásra sem méltatott, hanem elfordította a slusszkulcsot és beindította az autót.

– Jobb, ha sose tudod meg – válaszolta, és gázt adott. – Felejtsd el, hogy láttad őt!

Késő este volt már, és holtfáradtan szálltam ki az autóból, amikor Sam kitett a lakásom előtt. Rég volt ilyen pocsék estém, mint a mai. A megszokottnál is kevesebbet beszélgettünk a bátyámmal, és annak ellenére, hogy farkaséhség gyötört, mire a másik étteremhez értünk, alig tudtam a torkomon letuszkolni pár falatot a vacsorából. Folyton az ismeretlen férfi járt az eszemben, és az, ahogy reagáltam rá. Mert az nem volt hétköznapi! Mintha egy mágnes ellentétes pólusa vonzott volna magához mérhetetlen erővel. Olyannal, ami ellen lehetetlenség küzdeni. Idősebb volt nálam, de nem tudtam meghatározni a korát, és az a tekintet…

Megráztam a fejem, és mélyet lélegeztem, hogy a hűvös levegő kicsit kitisztítsa az agyam. Szerettem ezt a kora tavaszi időjárást, mert ilyenkor kevesebb volt a csapadék, és a hőmérséklet is kellemesen hatott rám. A társasház bejáratához igyekeztem, miközben a gondolataim megint elkalandoztak.

Nem kellett volna még most is Darióra gondolnom. Veszélyes alak lehet, ha Sam ennyire kiakadt miatta. De tulajdonképpen ezt én is tudtam, hiszen a zsigereimben éreztem, hogy az. Átjárta egyfajta sötét vonzerő. Tekintélyt parancsoló tekintete magabiztosságot sugárzott, mint akinek óriási hatalom van a kezében. Mégsem rémültem meg tőle egy pillanatra sem. És ez volt számomra a legaggasztóbb. Nem találkoztam még ilyen emberrel… Egy alvilági macsóval. És nem tudom, mit árult el rólam az a tény, hogy mindezek ellenére szívesen elmerültem volna a társaságában.

A kulcsomat kerestem a kis táskámban, hogy kinyissam a lépcsőház ajtaját, amikor a szemem sarkában feltűnt egy fekete autó, ami kis sebességgel gurult felém az utcán, és lassan hajtott el mellettem. A szívem a torkomban dobogott, amikor megfordultam és követtem a lesötétített ablakú SUV-ot a szememmel. Elvakított a fényszórók fénye, ezért hunyorítottam. Nem mintha ez lett volna az egyedüli autó, amelyik errefelé hajtott, de a lassú haladása miatt felfigyeltem rá, és önkéntelenül megborzongtam. Jeges rémület futott végig a gerincemen, amikor megláttam a szélvédőn át az egyik öltönyös fickót a Mosaico étteremből. Anthony gúnyos mosolyra húzta a száját, amikor találkozott a tekintetünk. Tudtam, hogy mögötte, a sötét üveg takarásában valaki más is engem figyel.

Nem láttam őt.

De éreztem.

És most már rettegtem.

Mégis olyat tettem, ami teljesen ellentmondott az engem elárasztó félelemnek.

MÁSODIK FEJEZET

DARIO

Miami, évekkel korábban

A „rossz tulajdonságaim” című listám végére nyugodtan odakanyaríthatnám, hogy szeretek fiatal, üde szépségű, ártatlan nőket ijesztgetni. De mivel ezt jóval megelőzi egy másik, elviselhetetlenebb tulajdonságom, így nem róttam fel magamnak, hogy erre vetemedtem. Hiszen én mindig, mindennek utánajárok. Sam eltitkolta előlem a húgát, és nem is értem, hogy a francba nem akadtunk még rá. Vagyis… pontosan tudom, hogy miért nem. Sam már nekem dolgozott, vigyázott a fiamra, kiérdemelte vele a bizalmamat, és nem kellett jobban átvilágítanom őt. A róla kapott anyagot csak átfutottam és a fiókomba tettem. Akkor még más dolgok foglalkoztattak vele kapcsolatban. De a biztosíték, az biztosíték ugye, és nekem eszem ágában sem volt figyelmen kívül hagyni ezt a hosszú combú, buja látomást. Bár lehet, hogy jobban járok, ha továbbra is csak biztosítékként gondolok rá, mert nem akartam még tovább bővíteni a „rossz tulajdonságaim” listáját, mondjuk azzal, hogy megdugok fiatal, üde szépségű, ártatlan nőket. Bármennyire szeretném megtenni. Ehelyett csak néztem a halálra rémült arcát, amikor meglátott minket az autóval. Pontosan tudta, hogy ki ül hátul, a lesötétített ablak mögött.

Keserűen elhúztam a szám.

Vagyis tudta, kit rejt ez az autó, de fogalma sem volt róla, hogy valójában ki vagyok. Jobb szerettem volna, ha sosem találkozunk, de az élet már csak ilyen. Elém fújt egy gyönyörű virágszálat, amelyben gyönyörködhetek, tudva, hogy soha nem lehet az enyém. És valahol ez volt a rohadt nagy szerencséje. Nekem pedig ez volt a legnagyobb büntetés, amit csak kiérdemelhettem az utóbbi időben. Talán azért volt ez, mert lelketlenül keféltem a nőket. Megszoktam már, hogy ami és aki kell nekem, azt megszerzem. Még nagyon törnöm se kellett magam értük. Megláttam, megtetszett, megkaptam. Mindig ez volt a séma, kivétel nélkül, minden alkalommal. Még a nevük se érdekelt. Az már inkább, hogy örömömet leljem bennük pár órán át, és kiélhessem rajtuk a legsötétebb vágyaimat.

Ó! A legtöbb nő annyira szerette kiszolgáltatni magát nekem! De Hazel, akinek a neve belekarcolódott az átkozott agyamba, nem lehet az áldozata ennek a mohó, birtoklási vágynak. Ennek a beteg játéknak, amit évek óta űzök azért, hogy valaki mást űzzek ki vele a fejemből.

– Mi a fasz!? – horkant fel elöl Anthony, és úgy megmarkolta a kormányt dühében, hogy azt hittem a kezében is marad, mert kitépi a műszerfalból. – Láttad mit mutatott nekünk? – kérdezte levegő után kapkodva.

Láttam, bizony. Egy kecses középső ujjat nyújtott felénk, ahogy elhaladtunk előtte.

Anthony még nagyobb döbbenetére hangosan felnevettem.

– Ne baszd már, hogy nevetsz ezen! – nézett rám menet közben. – Legszívesebben kitekerném a csinos kis nyakát. Ki ő, hogy…

Nem hagytam, hogy befejezze.

– Csak hajts tovább és fogd be a pofád!

– Mi?

– Betűzzem?

Mérgesen fújt egyet.

– Ezt még megbánja – morgott tovább, de figyelmeztetően ráförmedtem:

– Ő egy senki, értve vagyok? Egyszersmind felejtsd el, mert ha egy haja szála is meggörbül, neked annyi! – figyelmeztettem. – Önérzetes barom – tettem még hozzá becsmérlően.

Kényszeríteni kellett magam, hogy ne forduljak hátra, és nézzek vissza Hazelre. Alig tudtam elnyomni a vigyoromat. A pimasz, kis bestia! Éles karmokkal megáldva. Talán még azt is hagytam volna neki, hogy átszáguldjon velük a hátamon és rajtam hagyja a jelét néhány mély sebbel.

HARMADIK FEJEZET

HAZEL

Vernazza, napjainkban

– ¡Buenos días! – hallottam Annalouisa hangját felcsendülni mögöttem, amikor kint ültem a teraszon. A kis kőház, amiben laktunk a telekhatárra volt építve, és egy nagy, hosszan elnyúló, oldalsó kertje volt. A terasz éppen ezért az utcára nézett, hiszen mögöttünk már csak egy meredek domboldal volt. Innen a falu felé lehetett látni és a szemközti, olajfákkal teleültetett dombokra. A kávémat kortyoltam, és ahogy minden nap, és most is a zöld tájba veszett a tekintetem. Mintha kerestem volna valakit. Mintha vártam volna valakire.

Mintha? Nevetségesen hangzott ez a szó. Arra volt csak jó, hogy áltassam magam, és ne őrüljek bele, hogy napról napra csak ezen kattogok. Már nem követtem a napok múlását. Hetek teltek el azóta, hogy Dario itt hagyott engem Olaszországban, de bennem még élt a remény, hogy újra láthatom őt. Ugyanakkor tudtam, hogy ez a remény gyűr maga alá és tesz ennyire keserűvé. Kiszívta belőlem az összes erőt és életkedvet. Még arra sem voltam hajlandó, hogy kimozduljak innen, és messzebb menjek a kert végénél. Bezártam magam erre a helyre, ahová száműztek, és úgy éreztem, nem sokban különbözött ez azoktól a napoktól, amiket Dario pincéjében szenvedtem el. Nem voltam bolond, tudtam az okát, mára már meg is értettem, viszont a szívem nem bírta elviselni azt az űrt, ami keletkezett benne. Minden egyes dobbanásnál éreztem, hogy a hiányzó darabjáért kiált.

– ¡Buenos días! – köszöntem én is Annalouisának, majd hálásan rámosolyogtam, ahogy letett egy kis brióst elém. – Van valami híre Joséról? – kérdeztem tőle.

Annalouisa zavartan bólintott. Nem szoktam faggatózni, annak ellenére sem, hogy hallottam, minden délután megcsörrent a telefonja, és olyankor mindig igyekezett hallótávolságon kívül kerülni tőlem. Arra gondoltam, nemcsak információt kapott a testvére állapotáról, hanem ő is információval látta el a hívó felet, bárki is legyen az, aki érdeklődött irántam. Sajnáltam ezt a nőt, akit mellém vezényelt Dario, annak ellenére, hogy a testvére is ápolásra szorult. Biztos voltam benne, hogy szívesebben lenne a hazájában, nem pedig mellettem, hogy rólam gondoskodjon. Valószínűleg nem volt választása. Sosincs, mert Dario tett róla. Nekem se volt. Az ő akaratával lehetetlen volt szembemenni.

– Gondoskodnak róla – mondta végül Annalouisa, és beleharaptam a finom briósba, amit hozott nekem, majd a tekintetem újra a távolba veszett.

– Sétálhatnánk egyet – ajánlotta Annalouisa. – Eljöhetne velem a piacra, nagyon hangulatos hely.

Számtalanszor lejátszottuk már ezt a jelenetet. Most is csak megráztam a fejem, és még arra sem voltam hajlandó, hogy közben ránézzek. Talán azért, mert nem akartam, hogy lássa, milyen fájdalom bújik meg a tekintetemben, vagy talán azért, hogy ne lássa, azon kívül nincs is más benne. Hiszen minden napom egy küzdelem volt. Küzdöttem az érzéseim és az indulataim ellen, legszívesebben ordítottam volna a rám nehezedő fájdalomtól. Csakis Annalouisa miatt tartottam magamban ezeket az érzelmeket, és miatta nem mutattam ki a negatív gondolataimat. Eleget terheltem már a problémáimmal. Nehéz időszak állt mögöttünk, amit Kubában hagytunk, és hálás voltam neki, hogy azokban a hosszúra nyúlt hetekben kitartott mellettem, és segített megküzdeni a démonjaimmal. Mindig türelmes volt velem, bárhogy is viselkedtem. Fogta a kezem és velem együtt lélegzett. „Be és ki. Be és ki” – mondogatta, amikor fulladoztam a gyötrelemben és átölelt, amikor legszívesebben letéptem volna magamról a húst.

Még most is megborzongtam az emlékek hatására. Fogalmam sincs hogyan éltem túl. Hogy voltam képes az életet választani, miközben a megváltó halálra vártam. A lelkem szilánkosra tört és éreztem, ahogy karcol belülről. Minden egyes lélegzetvétel elviselhetetlen fájdalommal járt. De Annalouisának hála, ezek a szilánkok addig morzsolódtak, míg az élük tompulni kezdett, és szép lassan egymáshoz idomultak, hogy újra egy egésszé álljanak össze bennem. Elhitette velem, hogy lehetek még olyan ember, aki érdemes a szeretetre. Akit hiába gyötörtek hónapokig, mégse tudták megtörni annyira, hogy feladja. Hajszál híján, ugyan, de megmenekültem.

Fájón az ajkamba haraptam.

Ha még egy hetet várt volna Dario a megmentésemmel, lehet, hogy nem éltem volna túl… de az is lehet, hogy csak egy nap választott el a haláltól.

Annalouisa nagyot sóhajtva indult útnak, ahogy minden reggel. Láttam, hogy a kapuban várta egy autó, ami bevitte a faluba, ahol vásárolni szokott. Igyekezett mindig friss alapanyagokból főzni, és talán ez volt az egyetlen szórakozása az ittléte alatt. Ott lent, ahol a faluban színes, néhol megfakult házak szegélyezték az utcákat, bizonyára mosolyogtak rá az emberek, és annak ellenére, hogy sem angolul, sem olaszul nem tudott, megértette magát a helyiekkel. Mindig jókedvűen tért haza, és alkalmanként, főzés közben mesélt nekem a faluról. Elmondta például, hogy meg szokott állni egy virágárus előtt, aki akár egy tenor, operát énekel, ami visszhangzik az épületek falai között. Pontosan leírta a férfit, akinek aranytorka volt. Istenem! Órákig áradozott róla! De a legkedvesebb szórakozása a halászokkal való alkudozás volt, amiről szintén szívesen mesélt. Olyankor még nekem is mosolyt csalt az arcomra, amikor büszkén közölte, hogy féláron sikerült halat vennie.

Szegény fickók! – gondoltam magamban. Annalouisa nagyon értett ahhoz, hogy meggyőzze az embereket, bármiről is legyen szó. Esélyük sem volt a meggyőzőképessége ellen.

Ahogy lementem a terasz lépcsőjén és a szőlőtőkékhez sétáltam a kertben, elhaladva a gondosan ápolt sorok között, megsimítottam néhány növény levelét. Október lévén, már nem volt az a nagy hőség, reggelente kilépve a házból, engem is meglepett a hűvös levegő, ami a bőrömet érte, ha csak egy könnyű, nyári ruhában voltam. Közelében sem voltam annak, hogy ismerjem a szüretelési időszakot, de tudtam, hogy a zöld és néhol tarka levelek alatt megbújó dús, éretten csüngő szőlőfürtöket hamarosan le kell szüretelni. Lenyúltam egy fodros, lankadt levél alatt függő szőlőhöz, és lecsíptem egy szemet a gyümölcsből. Édes volt és lédús. Ez volt a legkellemesebb érzés, amit az utóbbi időben éreztem.

– Hamarosan le kell szedni – hallottam egy férfi hangját mögülem, mire riadtan megpördültem. Enzo állt velem szemben, akit még Dario mutatott be nekem. Ő gondozta a kertet, és gyakorlatilag szabad bejárása volt a birtokra.

– Elnézést! – mondta halkabban. Furcsa volt hallani ezt a dallamosan csengő angol nyelvet, azután, hogy Annalouisával hetekig csak spanyolul beszéltünk. – Nem akartam megijeszteni – tette hozzá Enzo, és megköszörülte a torkát, majd tovább magyarázott, tekintetét már a termésre irányítva. – A következő hetekre sok csapadékot mondanak, még azelőtt le kell szüretelni a fürtöket, mert ha megszívják magukat vízzel, az kárt tehet a termésben, tekintve, hogy nem kapnak utána elég meleget és napfényt, hogy tovább érjenek. – Ő is levett egy szemet és szájába tette. – Mmm… tökéletes! – Mivel még mindig nem szóltam egy árva szót sem, így igazi olasz módjára folytatta a beszédet. – Ha van kedve, csatlakozhat hozzám – mondta, miközben lehajolva a tőkéket vizsgálta és közben rám sandított.

– Mire gondol? – kérdeztem vissza, erre elengedte a felhajtott levelet és kihúzta magát. Most már egyenesen a szemembe nézett.

– Hétvégén leszüretelem őket – közölte.

– Még… még nem tudom, mit fogok csinálni a hétvégén – válaszoltam zavaromban, mire félmosolyra húzta a száját, mintha pontosan tudná, hogy ugyanazt teszem majd, mint minden nap. Azaz semmit.

– Korán reggel kezdem, ha mégis kedvet kapna hozzá, csatlakozzon! – mondta végül, hogy meggyőzzön, és hálás voltam neki, hogy nem tett megjegyzést rám.

Többször láttam már őt a kertben dolgozni, mióta Dario itt hagyott, és néha intett nekem, amikor észrevett, de most először állt velem szóba úgy, hogy nem volt más a társaságomban. Igaz, eddig lehetősége sem volt rá, mert amint közelebb ért hozzám, én bemenekültem a házba. Annalouisának hozott általában friss gyümölcsöket és zöldségeket, amelyet valószínűleg a kertjéből szedett. Az biztos, hogy soha életemben nem ettem még olyan lédús és édes paradicsomot, mint amit tőle kaptunk.

– Tetszik itt önnek? – kérdezte, mert látta, hogy elmerültem a gondolataimban, miközben a távoli hegyoldalt kémleltem.

– Nem sokat láttam még belőle – néztem rá szomorúan. – De innen, a kertből is eléggé lenyűgöző a táj.

Csettintett egyet a nyelvével, elégedetlensége jeléül.

– A világ egyik legromantikusabb helyén van, ahol megfagyott az idő, és magába zárta a kor sajátosságait, és maga csak a kertből tekint le rá?

Forgattam a szemem.

– Legutolsósorban érdekelnek most a romantikus dolgok.

A tekintete elkomorodott és mélyen az enyémbe fúródott, mintha értette volna ennek az okát, anélkül, hogy kimondtam volna. Mintha tudná miféle érzésekkel bírok, úgy préselte össze az ajkát és bólogatott.

– Ha egyszer mégis rávenné magát, hogy kimozduljon – kezdte –, tudok olyan helyeket is, amik bozótosak, sötétek és eléggé elhagyatottak. Ott nyoma sincs a romantikának.

Ezzel mosolyt csalt az arcomra.

– Észben tartom.

Már ő is mosolygott.

Ha nem lettem volna ilyen nyomorult hangulatban, lehet, hogy foglalkoztam volna azzal, mennyire jóképű. Hogy milyen melegség sugárzik a barna szeméből és hogy mennyire kedves a mosolya. De nekem ezek a jellemzők inkább elmosódtak a szemem előtt, és csak arra tudtam gondolni, hogy mennyire más, mint Dario. Hiába volt ismerős a tekintete, és az, ahogy rám nézett, nem az ő közelségére vágytam. Ezért arra jutottam, hogy nem akartam itt állni, őt nézni és a hangját hallani. Én egyszerűen senkit sem akartam magam mellett tudni Darión kívül. Betegesen vágytam arra, hogy újra lássam, hogy a karjába zárjon és ne engedjen el többé. Ehelyett az egyetlen férfi, aki érdeklődött irántam, az a szomszédban lakó idegen volt.

Borzalmas.

Idegtépő.

Elkeserítő.

Mi több, kiábrándító volt az egész.

– Addig is, minden jót – nyögtem ki, és elléptem mellette, majd futólépésben igyekeztem a ház felé a frissen nyírt füvön keresztül. Még hallottam, ahogy elköszön tőlem olaszul.

– Ci vediamo… – mondta vidáman, aztán hozzátette: – Presto! Viszlát… hamarosan!

Az olasz szavak könnyedén gördültek le a nyelvéről, és tetszett, ahogy kiejti őket. Néha, ha bekapcsoltam a tévét és néztem az olasz műsorokat, meglepően felvidultam tőlük. Hallottam már elég sztereotípiát az olaszok temperamentumáról és viselkedéséről, de szerintem rendesen eltúlozták a dologot. Enzo nem volt harsány és tolakodó sem. Nem rontott még rám, és nem kezdett el vadul gesztikulálni, ha meglátott. Távol maradt tőlem, mintha megérezte volna, hogy magányra van szükségem. Csak átjött, megcsinálta a dolgát, és intett, amikor távozott. Ő volt az egyetlen személy, akit Annalouisán kívül láttam, mióta Dario magamra hagyott. Egy apró kis kapocs volt a szememben, aki biztosított afelől, hogy léteznek még emberek a földön, bármennyire is nem akartam erről tudomást venni.

– Helyes férfi – mondta Annalouisa este, amikor vacsorát készítettünk és a napomról faggatott. A konyhában álltunk egymás mellett, mindketten sürögtünk-forogtunk, de erre a mondatára megtorpantam, és lassú mozdulattal tettem a pultra a kezemben lévő paradicsomot, amit az előbb mostam meg a csap alatt. Tudtam, hogy az a „helyes férfi” Enzót takarja. Furcsállottam, hogy szóba hozta. – Nagyon rendes – tette még hozzá.

Nem reagáltam rá, hanem néma csendben kezdtem el felszelni a zöldséget a salátához.

– Miért nem fogadja el az ajánlatát, és néz egy kicsit körbe a környéken? – kérdezte, mert nem hagyta ennyiben a dolgot.

Döbbenten néztem rá.

– Úgy látom, itt a bokornak is füle van – jegyeztem meg.

– Én meg úgy látom, hogy valakire ráfér egy kis bátorítás – mondta felhúzott szemöldökkel, némi szemrehányással a hangjában.

– Ne kezdjük el ezt újra! – mondtam. Belefáradtam már, hogy ellenkezzek vele, akárhányszor próbál noszogatni, hogy mozduljak ki.

Annalouisa letette a kezében lévő kést és felém fordult.

– Nem fog visszajönni – közölte. – Dario sosem gondolja meg magát, ne reménykedjen tovább.

A kés ugyan nem volt a kezében, de a szavai úgy hasítottak a szívembe, mintha azzal döfött volna belém. Nem sok kellett, hogy odakapjak és ne görnyedjek össze a fájdalomtól. De ő folytatta a kínzást.

– Azért hozta ide magát, hogy új életet kezdjen, aminek ő már sosem lesz a része. Nagyon elkeserítené, ha így látná magát. – Szinte megismételte Dario szavait, és ahogy kimondta, bennem ugyanazt az érzést keltette életre.

– Nélkülem hozott egy döntést! – csattantam fel. – Én nem akarok itt lenni! Utálom ezt a helyet! És utálom ezt a… tehetetlenséget! Ezt a… kényszert! – préseltem ki magamból a szavakat, amelyeket úgy kellett keresnem, hogy kifejezzem magam, miközben a könnyeimmel küzdöttem. Nem akartam Annalouisára borítani a bánatomat, de egyszerűen ki kellett adni magamból azt a feszültséget, ami lebénított.

Közelebb lépett, és tudtam, hogy meg akar vigasztalni. Láttam a tekintetén, hogy mennyire sajnál, és gyűlöltem amikor így nézett rám. Nem akartam ennyire szánalmasnak tűnni, és hogy lássa, mennyire megvisel ez az állapot.

Egy lépést hátráltam. Nem hagytam, hogy megöleljen.

Ki kellett innen szabadulnom! El kellett mennem valahogy, mielőtt késő lesz, és maga alá gyűr a sok érzelem. Soha nem fogok abba beleegyezni, hogy örökre itt maradjak! Amint lehetőségem lesz rá, és elég erőt érzek majd magamban, hogy megtegyem, visszamegyek Miamiba. Elegem volt már abból, hogy mások hoztak döntést helyettem.

Az ajtóhoz rohantam és feltéptem. Kint már sötét volt és hűvös, de nem bántam.

– Hazel! – kiáltott utánam Annalouisa, de nem foglalkoztam vele. A kapuhoz futottam, ám a kilincset lenyomva rájöttem, hogy zárva van. Csak rángattam, téptem, de nem sikerült kijutnom rajta.

– Az istenit! – kiáltottam, és rávertem egyet a tenyeremmel a magas kovácsoltvas kerítésre. Iszonyúan fájt, de ezt sem bántam. A fájdalom jó volt, mert ismerős. Tudtam kezelni, és morbid módon most jól is esett. Lekuporodtam a földre és a térdemre hajtottam a fejem. Addig fojtogatta a torkomat a bánat, míg végül megadtam magam neki.

Mélyről feltörő zokogásba fogtam. Most először történt ez meg, mióta búcsút intettem Dariónak.

Hová is mehetnék? – kérdeztem magamtól elkeseredetten. Nekem már nem volt otthonom. Sehol se találtam a helyem. Se itt, se Kubában, se Miamiban. Minden hely, amit eddig ismertem, beleveszett a homályba és a félelem szőtte át.

Egyre erőteljesebben zokogtam, ahogy ez tudatosult bennem.

Hol vagyok? – kérdeztem újra magamtól, és nem arra gondoltam, hogy hol vagyok fizikailag. Arra próbáltam rájönni, hogy én, Hazel merre vagyok a testemben.

– Segítek – mondta Annalouisa, és felém nyújtotta a kezét. Felnéztem rá. A sötétben alig láttam az arcát, de a szeme szinte parázslott az utcáról beszűrődő világítás fényében. – Csak hagyja, hogy segítsek – mondta.

Nem ért hozzám, nem hajolt le hozzám, nem ölelt át, mint régen. Ezúttal nem. Nekem kellett elfogadnom a felém nyújtott kezét. Nekem kellett akarni, hogy kihúzzon a mélyből. Azt hittem, képes leszek rá egyedül is, de a magányban aljas társra talál az ember. Befészkelte magát mellém a bánat és az örökös szívfájdalom. Gyűlöltem mindkettőt, mégse engedtem el őket, ragaszkodtam hozzájuk.

– Nem szabad hagynia, hogy kizárólag ő legyen a felelős a boldogságáért – mondta halkan Annalouisa, és továbbra sem engedte le a felém nyújtott karját. – Dario csak segített magának életben maradni.

Durván letöröltem a könnyeimet és dacosan megemeltem az állam.

– Nem csak annyit tett.

Annalouisa alig érzékelhetően biccentett a fejével, majd így szólt:

– Igaz. Többet adott magából, mint amennyit kellett volna. De idejében rájött erre.

Újra éreztem a mellkasomat szétrobbantani készülő fájdalmat. Lenéztem a kezére, majd megfogtam, hogy felálljak. Annalouisa halványan elmosolyodott a tettemre, és segített felállni.

– Nem – mondtam már kiegyenesedve. – Túl későn jött rá – ellenkeztem.

Amikor már vele szemben álltam, két tenyere közé fogta az arcomat, hogy így kényszerítsen, hogy ránézzek. Bele a lángoló tekintetébe.

– Mellette nincs helye a boldogságnak, Hazel – mondta szomorúan és őszintén. – Higgye el, ez a fájdalom, amit most érez, semmi ahhoz képest, amit akkor érzett volna, ha vele marad.

Megráztam a fejem, hogy tiltakozzak, és a kezéhez kaptam, hogy lefejtsem magamról az ujjait, de nem hagyta.

– Nem lett volna elég a szerelem, hogy kibírja mindazt, ami ott várt volna magára. Tudta ő is. A döntésével nem akart fájdalmat okozni, hanem pontosan attól kímélte meg!

Most már elengedte az arcomat. Kapkodtam a levegőért.

– A kényszerű tettek nem azonosak egy ember jellemével – mondtam halkan, megvédve Dariót.

Annalouisa nagyot sóhajtott.

– A tettek… – kereste a szavakat. – Megmérgezik az ember lelkét, ha kényszer, ha nem. És ez a méreg… – megint elhallgatott kicsit, mielőtt folytatta – …halálos.