Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vénasszonyok nyara, 2018

Szárnyaszegett pillangók 1–2., 2019

Igazgyöngyök, 2019

Circus Monte-Carlo 1–2., 2020

Lélekszirmok, 2020

Recepciós kisasszonyok 1–3., 2021–2022

A kastélykert álma, 2022

Dacszövetség 1. (Hamburgi regények 1.), 2023

Dacszövetség 2. (Hamburgi regények 2.), 2023

Vénasszonyok nyara (Bővített újrakiadás), 2024

Dacszövetség 3. (Hamburgi regények 3.), 2024

Kékestető, 2024

Copyright © Palotás Petra, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla és Fehér Zsanett munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-99-7

Édesanyámnak
és lányomnak, Borának

„A küzdő lehet, hogy veszíteni fog.
Aki azonban meg sem próbál küzdeni, már eleve vesztes.”

BERTOLT BRECHT

1. fejezet

Sophie nehezen viselte a várandóssága utolsó heteit, az orvosi megállapításra pedig, mely szerint nem egy, hanem minden valószínűséggel két gyermeket hord a szíve alatt, valóságos pánikkal reagált. Hogy óvjon ő meg két kisdedet, amikor érzése szerint magára sem tud vigyázni?! Ráadásul úgy vélte, hogy senkivel nem szabad megosztania a félelmeit. Az anyja gondoskodva zsongta körül, állandóan azt hangoztatva, hogy meg kell becsülnie az égi áldást, hogy ikreknek adhat életet, hogy a kis újszülöttek, ha minden jól alakul, sosem lesznek egyedül. Ahhoz azonban, hogy minden jól alakuljon, Sophie-nak a lehető legnagyobb mértékben kímélnie kell magát – hangoztatta, rettegve felelevenítve a saját egykori megpróbáltatásait. A lánya azonban lovagolni vágyott, evezni, a természetbe, hogy a sportban felszabadult energiák csillapítsák az aggodalmát. Erről azonban szó sem lehetett. Mert Sophie-t nem csupán az apja intelmei, az anyja félelmei és a férje szigora tartotta vissza, pontosan tudta, hogy veszélybe sodorná a kisbabáit. Azt pedig sosem bocsátotta volna meg magának, hiszen bármennyire is félte az érkezésüket, az óvó ösztönei mindenen felülkerekedtek. Maradtak hát a hosszabb-rövidebb séták Bellóval és az éppen aktuális kísérőjével. Hol az anyjával, hol a sógornőjével, hol Fridával és Katicával, olykor pedig, ha Dorothea nem tartott igényt a munkájára, Najumával.

Langyos tavasz volt, madárcsicsergéstől hangos, illatos. Legalább az időjárás nem nehezítette meg a másállapot utolsó napjait. Sophie a kertben olvasott a lábát egy nádpuffon pihentetve. Egyre gyakrabban vizesedett a bokája, az arca is felpuffadt, nem érezte szépnek magát. Természetesen tisztában volt vele, hogy mindez most mennyire másodlagos, de akkor is zavarta a változás. Talán, ha Sebastian bókokkal halmozta volna el… De Sebastian csak a növekvő hasára összpontosított. Nagy izgalommal várta az utódokat, állandóan róluk beszélt, és mindent megtett annak érdekében, hogy a felesége kímélje magát. De Sophie úgy érezte, hogy ez a túlzó kényeztetés csak az ikreknek szól. Hogy vele csak addig bánik hímes tojásként, amíg a teste héjként védi a kincseket. De legalább nyugta volt tőle, eltűntek az erőszakos, zsarnoki kitörések, mi több, a hitvesi ágy is csendes maradt. Ennek Sophie szívből örült, s bár időközben szinte biztos lett benne, hogy a férje házon kívül keresi a testi gyönyöröket, nem törődött vele. Megpróbálta elhessegetni a kéretlen gondolatot. Ha nem esik teherbe, minden bizonnyal ő maga is más karjában pihenne már… De így csak egy szenvedéllyel átitatott emlékként lebegett Joseph a lelki szemei előtt. Sokat gondolt rá. Az utolsó találkozásuk minden kimondott szava ott csengett a fülében. Sőt, olykor a kimondatlanok is.

Alig várta, hogy elüsse a fél négyet az óra, és csöngethessen a kocsisnak. Négyre beszélték meg Katicával és Fridával a találkozót a kávéházban, a kedvenc helyükön, ahová Bellót is magával vihette. Sebastian minden bizonnyal megpróbálta volna lebeszélni a kiruccanásról, talán még meg is tiltotta volna neki, de mivel egész nap a kontorban volt és csak vacsorára ígérte magát, Sophie önkényesen úgy döntött, hogy elszökik egy órácskára. Magukhoz is hívhatta volna a lányokat, de érezte, hogy ki kell egy kicsit mozdulnia, különben megbolondul. A személyzet diszkrécióját némi apróval biztosította, de feltehetően amúgy se akart volna senki a ház asszonyának keresztbe tenni.

Bello, amikor meglátta, hogy Sophie leakasztja a pórázt, alig bírt magával. Heves ugrándozásba és csaholásba kezdett, ezzel némileg megnehezítve, hogy rácsatolják a nyakörvet.

– Nyughass, te kis kerge birka – csitította Sophie, miközben megpróbált lehajolni hozzá.

Napról napra nehezebbé vált számára ez a mozdulat, ezért ezúttal inkább egy másik megoldáshoz folyamodott. Egy jutalomfalattal a díványra csábította a kis foxit és ott rögzítette rá a pórázt. Bello már egy ideje érezte, hogy valami változás van készülőben, más lett a gazdája mozgása, de még az illata is, összekuszálódtak a jól ismert, biztonságot adó energiák. De ez a megzavart állapot csak még inkább felerősítette a kötődését, állandóan a sarkában volt, még az illemhelyiségre is követte, ha pedig Sophie nagy ritkán nélküle hagyta el a házat, hosszan tartó vonyítással panaszkodott. De ezúttal nem kellett attól tartania, hogy itt hagyják. A póráz édes kötelékként ficánkolt az orra előtt, ígéretet téve, hogy bárhova is készül a gazdája, ő is vele mehet. Pontosabban ő, Bello ficánkolt, nem a bőrszíj, de ez az eredményen nem változtatott.

– Na végre – fújta ki magát Sophie, kimelegedve a korábban oly egyszerű művelettől, majd egy mosollyal búcsút intve a cselédlánynak behúzta maga után az ajtót. A kocsis türelmesen várta a bakon, de amikor meglátta közeledni, lepattant, hogy felsegítse az utasát. Bello szorosan követte, kettőt-hármat odavakkantott a lovaknak, mintha morgott is volna egy kicsit. De csak úgy félgőzzel, megszokásból, hogy a fényesre suvickolt paripák még véletlenül se felejtsék el, hogy ki itt az úr.

– Frau Hochfeld, Frau Hochfeld – szaladt le a lépcsőn a cselédlány, a kezében egy keskeny karimájú, selyemvirágokkal díszített kalapot lobogtatva.

– Ó, egyszer még a fejemet is elveszítem, amilyen szétszórt vagyok mostanában – hajolt ki Sophie a kocsi ablakán, hogy átvegye a fejfedőt. – Köszönöm. Hat körül visszaérek, hálás lennék, ha addigra már meg lenne terítve – fűzte aztán hozzá suttogva, mintha valamilyen titkot bízott volna rá. Biztosra akart menni, hogy a férjét tökéletes harmónia fogadja. Minden bizonnyal éhes lesz, és ha azonnal leülnek vacsorázni, talán nem rá, hanem a menüre összpontosít majd. Ez esetben pedig füllentenie sem kell majd, hogy egy órácskával megtoldotta a kutyasétáltatást.

2. fejezet

Frida és Katica egymással csacsogva várták a zsúfolásig telt kávéházban, egy kancsó limonádéra már le is adták a rendelést, de a fagylaltot még nem kérték ki, részben a barátnőjük iránti udvariasságból, részben pedig azért, mert nem akarták a láthatóan túlterhelt pincéreket még inkább összezavarni.

– Egyszerűbb, ha minden egyszerre érkezik majd, tizenöt perc késés pedig nem a világ… – közölte Katica somolyogva, amikor Frida újra és újra a kávézó faliórájára szegezte a tekintetét.

A teraszon már nem kaptak helyet, de a kiszámíthatatlan hamburgi felhőszakadások miatt amúgy is a fedett tér élvezett aznap előnyt. Tömve volt a Café Reinhardt, kissé fülledt is, a nedves, összezárt esernyőkből és felöltőkből csak úgy áradt a gőz.

– Jól vagy? – fordult Katica Sophie felé, amikor végre elfoglalta a helyét. Sophie nem felelt azonnal, úgy tűnt, mintha nem lenne biztos a válaszban, de legalábbis abban, hogy mennyire tartoznak a külvilágra az érzései.

– Igen, hogyne. Csak ez a párás levegő – sóhajtott egy nagyot, majd néhány apró korty limonádéval öblítette le a mondottakat.

Frida nem vette le róla a szemét, szeretett volna a barátnője gondolataiban olvasni. Katicával ellentétben ő sokkal mélyebben ismerte Sophie aggodalmait. Sokként érte a hír, amikor néhány hónappal korábban Sophie bejelentette, hogy gyermeket vár. Letaglózta ez a váratlan fordulat, mert bármennyire is támogatta abban, hogy hagyja el a férjét, nem volt naiv: pontosan tudta, hogy így most egészen más a helyzet, nem válhat el. Magára zúdítaná a világ, de legalábbis a férje minden haragját, és nincs az az ügyvéd, aki úgy tudná csűrni-csavarni a paragrafusokat, hogy nála maradjon a gyermek. Pontosabban a gyermekek, csúsztatta le Sophie hasára a tekintetét.

Végül Sophie megadta magát, és beszámolt az aggodalmairól a barátnőinek.

– Én is félnék – közölte Frida szinte tényszerűen.

– Na, ezzel a bátorítással most minden bizonnyal sokat segítettél – csóválta meg Katica a fejét. Sophie szája mosolyra húzódott, miközben a hímzett szütyőjéből elővett legyezővel suhintott néhányat. Élvezte, hogy a barátnői különbözőek, hogy mindegyikük másért szerethető.

– Nem lesz semmi baj. Lesz segítséged, és soha ne feledd, hogy mi is itt vagyunk – csúsztatta Katica a kézfejére a tenyerét.

– Te. Én nem. Ha megkezdem az egyetemet, nem leszek itt – vágta rá Frida, ezúttal sem sok érzelmet csomagolva a hangszínébe. De Sophie átlátott rajta, tudta, hogy nagyon is megviseli a tépelődés. Mert bár elméletileg eldöntött dolog volt, hogy a sikeres felvételi után végre orvosnak tanulhat, olykor rátört Fridára a fojtogató kétely.

– Majd meglátogatsz két szemeszter között. Ha pedig megelégelem idehaza a dolgokat, itt hagyok csapot-papot, és hozzád utazom. Katica is ki tud venni pár nap szabadságot.

Frida rámosolygott. Bár nem sok realitása volt a barátnője szavainak, jólesett neki.

– Nem tudom… Nem hagyhatom itt Tonit, meg az anyámat. Nem lehetek ennyire önző – motyogta, leginkább csak saját magának.

– Úgy beszélsz az öcsédről, mintha egy kisded lenne – szólalt meg újra Katica. – Nem hinném, hogy pesztrára lenne szüksége. Erős, fiatal, segítsen most egy kicsit ő az anyádnak. Nem tehetnek mindig minden terhet rád – fakadt ki.

– A testvérem, ezt te nem értheted – kelt Frida Toni védelmére. Katica egy pillanatra megmerevedett a tapintatlan megjegyzés hallatán. Ő nem tudhatja, hiszen számára ismeretlen az efféle kötelék… Mi több, az anyjához fűződő kapocs sem említhető egy lapon Frida és Anna Höffner viszonyával. Mert bár ő közel húsz éven át úgy érezte, hogy semmi nem férkőzhet az anyja és közé, s egy percig sem vágyna olyan anya-lánya kettősre, mint amilyen a Höffner családban fellelhető, a tényt, hogy azok ketten nap mint nap ott vannak egymás mellett és ezáltal egymásnak is, nem lehetett kétségbe vonni. Összeszaladt a szemöldöke, de nem szólt semmit, inkább magukhoz intette a pincért.

Sophie figyelmét nem kerülte el a szikra, ezért inkább gyorsan az uzsonnára terelte a szót, még mielőtt valamelyik barátnője olajat öntene a tűzre.

Katica körtés lepényt kért, Frida csak egy feketét, ő maga pedig fagylaltkelyhet, nagy kövér, ínycsiklandó eperszemekkel díszítve. Hamburgban még nem volt szezonja, melegebb éghajlatról érkezett a gyümölcs, megkérték az árát. Sophie szervezete csak úgy követelte magának a fenségesnél fenségesebb ízeket. Sok várandós nővel ellentétben nem volt válogatós, egy jó ideje már nem a hányinger gyötörte, hanem a szinte csillapíthatatlan éhség, melynek kielégítése a kikerekedett arcán is nyomot hagyott. Így aztán még inkább feltűnt mellette Frida egyre inkább kóros soványsága, aki a kismamával ellentétben alig-alig vett magához egy falatot. Az állandóan kattogó elméje mintha még az evéstől is elvonta volna a figyelmét. Frida, aki gyerekkorában még a lopástól sem riadt vissza, hogy végre elcsendesítse a gyomrát, ezekben a hetekben nemegyszer elfelejtett enni, olyannyira lekötötték a gondolatai. Menjen vagy ne menjen… Van-e joga mindent itt hagyni és elkezdeni a hőn vágyott egyetemet – gyötrődött naphosszat a máskor oly könnyen tudatos döntéseket hozó lénye.

– Egyél is valamit, már-már zörögnek a csontjaid – jelentette ki Katica rosszallóan, amikor a barátnője megint csak egy mokkát kavargatott.

– Vagy legalább tegyél bele egy kis cukrot – kontrázott Sophie is, odatolva Frida elé a porcelán cukortartót. – Bárcsak mindent ilyen könnyen meg lehetne édesíteni az életben! – fűzte aztán hozzá egy fanyar mosoly kíséretében.

Lármára kapták fel a fejüket, hangos csörömpölésre. A terem egy távolabbi zugából jött a zaj, egy ablak melletti asztaltól. Elsőre úgy tűnt, mintha a zöldfülű pincér ügyetlenkedése okozta volna a malőrt, mintha ő lett volna a hibás a mozaikburkolatot beterítő szilánkokért és a fehér abroszon rikító vörös foltokért. De valójában a túl nagy hévvel felpattanó, bizonytalan járású férfi volt a ludas, aki már a korai óra ellenére is imbolygó léptekkel indult kifelé, engesztelésként még egy bankót dugva a pincér mellényzsebébe. Üveges szemmel meredt az utca irányába, nem nézett se jobbra, se balra, a borostás arcát csak előreszegezte, mintha nem akarna tudomást venni a körülötte létezőkről. De az is lehet, hogy csak az állapotát röstellte, ezért menekült a kíváncsi vagy éppen bíráló tekintetek elől. Igen, a legtöbben kíváncsian vagy éppen megbotránkozva figyelték az ittas férfit, persze akadt olyan hölgy is, aki szemérmesen inkább elkapta a fejét, talán attól tartva, hogy akár csak egy pillantás is megfertőzheti, hogy a legújabb divat szerint csináltatott ruháján nyomot hagy a mogorva, züllött idegen illetlen viselkedése.

Sophie azonban nem fordult el tőle, holtfehér arccal, lélegzet-visszafojtva figyelte minden mozdulatát. Hónapok óta nem találkoztak. Hónapok óta nem látta a férfit, aki miatt meg akarta változtatni az életét, és akit aztán tulajdonképpen minden magyarázat nélkül faképnél hagyott. Természetesen írt neki néhány sort, templomi esküről, házastársi kötelességekről habogott, a test gyengeségéről, az asszonyi bűnről, amit képtelen volt megfékezni, és amiért mélyen szégyelli magát.

El kellett hitetnie Beckerrel, hogy csak egy könnyű románcot jelentett számára, belátva, hogy a férje mellett a helye. Meg kellett győznie róla, mert különben fennállt volna a veszélye, hogy Joseph nem hagyja annyiban a dolgot… Ha pedig továbbra is fenntartották volna a kapcsolatot, csak még nagyobb sérülésekkel tudtak volna kilépni belőle.

Joseph Becker úgy ment el az asztaluk mellett, hogy egy pillantást sem pazarolt az ott ülőkre, de aztán néhány lépéssel később, szinte már amikor elérte a kávézó bejáratát, hirtelen megtorpant. Mintha valamilyen láthatatlan erő késztette volna megállásra, egy mágnes, amely olyan intenzitással húzta magához, hogy nem tudott mozdulni. Nem fordult meg azonnal, egy darabig még tétovázott, feltehetően maga sem tudta, hogy pontosan miért. De aztán hátrafordította a fejét és egyenesen Sophie-ra meredt.

Sophie vágyott a találkozásra, de egyúttal félt is tőle. Már önmagában a helyzet is kiszámíthatatlan lett volna, a nyomozó megviselt külseje pedig csak tovább nehezítette a dolgát. Sophie jól tudta, hogy az alkohol sosem jó tanácsadó, ezért különösképp tartott egy esetleges párbeszédtől.

Joseph Becker lassú léptekkel elindult az asztaluk felé. Egy biccentéssel ugyan köszönt Katicának és Fridának is, de aztán a szőke hölgynek szentelte minden figyelmét. Sophie számára olyan volt a férfi pillantása, mintha fizikailag is hozzáért volna, de a teste nem volt képes pontosan elemezni ezt az érintést. Simogatják vagy éppen ellenkezőleg, a düh szorongatja a törékeny csontokat? Joseph Becker arca nem árult el semmit, a tűzpiros orcájú, kikerekedett szemű Sophie-val ellentétben az ő lelkiállapota a többiek előtt rejtve maradt.

– Sophie… Sophie Hochfeld – szólalt meg aztán végre az oly rég hallott élces orgánum. Sophie torkán azonban egyelőre nem jött ki értelmezhető hang, először csak halkan krákogott, Fridának kellett az asztal alatt megrángatni a szoknyáját, hogy valamelyest észhez térjen.

– Becker nyomozó! Örülök, hogy látom. Remélem, jól van – hagyták el végül a száját a felszínesnek tűnhető szavak, amelyek azonban ezúttal igazak voltak. Szívből örült a találkozásnak, a nem éppen kedvező körülmények ellenére is, és legalább olyan őszintén remélte, hogy jól van a nyomozó.

– Megvagyok. És maga? – kérdezett vissza Becker még mindig rezzenéstelen arccal.

Katica, ki tudja, miért, úgy érezte, hogy neki is be kell csatlakoznia a társalgásba, ezért még mielőtt Sophie bármit is mondhatott volna, közbekotyogott.

– Persze hogy jól van. Már amennyire egy áldott állapotú asszony jól lehet a terhessége utolsó napjaiban – közölte széles mosollyal. Joseph Beckert mintha áramütés érte volna. Hiába állt már ott egy bő perce, csak most siklott le a tekintete Sophie textilszalvétával takart gömbölyded hasára.

– Vagy úgy – közölte hűvösen, de a szemében végre megjelent egy szikra, amely leleplezte, hogy nem hagyta hidegen a tényállás. Sophie fülig vörösödött, egy keserű érzés mart belé. – Nos, akkor minden jót kívánok a gyermekhez – folytatta Becker. – A leendő apának is adja át az üdvözletemet. Minden bizonnyal büszke a családjára – fűzte aztán egy kis szünet után hozzá, mely vitriolos megjegyzés Sophie húsáig hatolt.

Frida arcizma is megfeszült, haragudott a nyomozóra. Minek ez a gyerekes sértettség, hát nem látja, hogy milyen nyomorult helyzetbe került a barátnője? Egy kicsit szégyellte magát a gondolatai miatt, de hamar megnyugtatta a lelkiismeretét. Nem a gyermekeket bélyegezte meg, hanem a körülményeket, amelyeket nehéz lett volna szépíteni. Sophie gyermekeket vár egy erőszakos, zsarnok férjtől, akinek a jelenlegi kedvessége minden bizonnyal csak ideig-óráig tart. És akkor itt van ez az alkoholtól bódult nyomozó, aki még minderre rátesz egy lapáttal. Hol marad az egykor oly heves féltése, az aggodalma a szép hamburgi asszony iránt? Pont olyan önző férfi, mint a többi, a saját hiúsága mindent háttérbe szorít – hergelte némán magát, de aztán fegyelmezte az indulatait. Még csak az kellene, hogy olyat mondjon, amit megbán, vagy amivel még inkább megbántja Sophie-t.

– Csak a szülés után szokás gratulálni – szólt újra közbe Katica, próbálva megmenteni a kínos helyzetet.

– Hogyne, hogyne, de biztos vagyok benne, hogy minden rendben lesz – visszakozott Becker, majd hirtelen olyan kifejezést öltött az arca, hogy Sophie majdnem elpityeredett. Joseph addig merev vonásai hirtelen megenyhültek, szomorúság és melankólia tükröződött a szemében, megszelídítve a kemény tekintetet.

– A legjobbakat kívánom – szólalt meg Becker újra. – A legjobbakat maguknak is, hölgyeim – búcsúzott, aztán hirtelen kijózanodott léptekkel elhagyta a cukrászdát.

– Fura egy fickó, tényleg fura – nézett Katica tűnődve utána. – Esküszöm, mintha bolondulna érted, mintha szerelmes lenne beléd. Megérzem az ilyen energiákat… Szegény – fűzte aztán hozzá sajnálkozva.

3. fejezet

Ezekben a napokban Najuma alig bírt magával. Hiába biztatták a zenekar tagjai, hogy nincs félnivalója, nem tudták megnyugtatni. Hiszen egészen más próbákon énekelni, mint egy nagyobb közönség előtt megmérettetnie magát. Hamar megtalálta a közös hangot a nagybőgőssel és a zongoristával, a zene volt a közös nyelvük. De barátkozásra nem volt idejük, ha együtt voltak, csakis a munkára koncentráltak. A két férfinak már volt gyakorlata, mindketten évek óta szórakoztatták a közönséget, ám az új felállás, és a Hamburg–Amerika Bár tulajdonosa által megkövetelt új zenei irányzatok számukra is kihívást jelentettek. Feltartóztathatatlanul közeledett a májusra tolt premier, már csak napok választották el a zenekart a fellépéstől. Najuma fizikailag fáradt volt, hiszen az éneklés mellett nem hanyagolta el a cselédi kötelezettségeit sem, de belülről tüzelte az adrenalin. Fridától hallotta először a szót, s bár még mindig nem voltak világosak számára a mellékveséből induló folyamat részletei, azt megértette, hogy ennek a titkos, tartalékolt energiának köszönheti, hogy nem esik össze. Hiszen hajnalban kelt, és a villában megkövetelt teendői után hetente többször az éjszakába nyúlóan próbált.

– Beszélek anyámmal, hogy vegyen le egy kis terhet a válladról – hozta szóba Sophie a témát egy délután, amikor meglátogatta a szüleit. Najuma csak egy szerény mosollyal válaszolt, amikor letette elé a teát és a kekszeket. – Legalább ülj ide egy percre. Ha akarod, veheted úgy is, hogy megparancsolom – mutatott Sophie nevetve a mellette lévő fehér nádfotelre.

Najuma egy pillanatra tétovázott, de aztán megadta magát.

– De tényleg csak pár percre, még behoznom kell az ágyneműket – magyarázta, a szemével a kert végében napoztatott párnák és takarók felé intve.

– Be kell hoznom – javította ki Sophie, de tényleg csak jó szándékból. Lenyűgözte Najuma egyre gyarapodó szókincse. – Mikor lesz már végre az első fellépésed? Istenem, micsoda kaland, komolyan mondom, én is izgulok – lelkendezett.

– Szombaton, szombat este, hét órakor – felelte Najuma hálás tekintettel.

– Feltétlenül ott a helyem – kortyolt bele Sophie a teájába.

– Na, ahhoz nekem is lenne majd még néhány szavam – bukkant elő Hans Zimmermann egy mélybordó virágoktól pompázó rododendronbokor mögül.

– Ugyan már, Papa, semmi bajom. Az egyetlen veszélyt az unalom jelenti rám.

– Lesz majd sok dolga, a kisbabák nem hagyják majd pihenni – szólalt meg Najuma is újra.

– Lesz majd sok dolgod, nem hagynak majd pihenni… Megígérted, hogy elhagyjuk a formalitást. Tegezz nyugodtan, annyiszor kértem már – pirított rá Sophie kedvesen.

Hans Zimmermann a lánya vállára tette a kezét.

– Apádként és orvosként is azt mondom, hogy felesleges kockáztatnod, kislányom. Najumának minden bizonnyal nem ez lesz az egyetlen fellépése, lesz még alkalmad meghallgatni. A férjed sem venné jó néven, ha a mindenórás felesége mulatni menne.

– Nem vagyok még mindenórás, és nem mulatni mennék, csak meghallgatni a barátnőmet.

Najumát melegség öntötte el. Barátnője… Tényleg ezt mondta róla Sophie. Túlzásnak érezte, de megtisztelő túlzásnak. Zavartan lesütötte a szemét.

Hans Zimmermann szája mosolyra húzódott:

– Addig még lehetsz. Maradjunk annyiban, hogy még visszatérünk rá, legyen majd a válasz a pillanat megfontolt döntése. Najuma kedves, látta a felöltőmet? – fordult aztán a cselédlányukhoz. – Nem találom a helyén.

– Ó, levittem a mosókonyhába. Egy pacák volt rajta, vörösbor, de már nincs ott, tiszta – pattant fel Najuma, hogy előkerítse a ruhadarabot.

– Paca, nem pacák – somolygott Hans Zimmermann, atyáskodva követve a tekintetével a cselédjüket. – Látom, megváltozott róla a véleményed – fordult aztán vissza a lányához.

– Meg. Ostoba félelmek és előítéletek óvtak tőle – bólintott Sophie. – Szégyellem, hogy így éreztem.

– Az érzelmeinkről nem tehetünk, sokszor kelepcébe csalják az embert, emiatt ne gyötörd magad. De Najuma valóban egy igazi ajándék. Szorgalmas lány. Tehetséges. S bár egy kicsit a saját érdekeink ellen beszélek, de szívből kívánom, hogy szombaton nagy sikere legyen.

– Papa, azt mondja, sikert kíván számára, de jól látom, fél is tőle, hogy idővel felmond? Hogy már nem cselédlányként szeretné keresni a kenyerét?

– Ha nem is félek, de azért bánnám. Főleg anyád miatt. Tudod, milyen nehéz a kedvére tenni. Örülök, hogy végre elfogadott valakit. A maga módján még büszke is rá. Najuma tényleg nagy segítség, bevallom, megnyugtat, ha a közeledben van. Vagy mondjuk úgy, ha majd a közeledben lesz, a szülés után.

– De hiszen még nálam is fiatalabb, nem hinném, hogy olyan nagy tapasztalata lenne a gyereknevelésben – jelent meg Sophie arcán egy kétkedő mosoly.

– Nem a nevelésről beszélek, az odébb van még. Az első hónapok csak ösztönökről és a túlélésről szólnak. Még elevenen élnek bennem a te érkezéseddel kapcsolatos emlékek.

Sophie fülében egy kissé furcsán, idegenül csengett az érkezés szó, de aztán nem sokat törődött vele.

– Nehéz csecsemő voltam? – biccentette oldalra a fejét, kíváncsi tekintettel fürkészve az apját.

– Ha a súlyodra gondolsz, semmiképp – nevetett Hans Zimmermann. – Kis csenevész voltál. Szép, szabályos, de vékonyka, az anyád állandóan aggódott, hogy kapsz-e elég tejet. Neki sajnos hamar elapadt, de a szoptatódajkák igyekeztek pótolni a hiányt. Nehéz? Nem, kislányom, te csak tetted a dolgodat. Sírtál, ha éhes voltál, vagy ha ölelésre vágytál…

– Tehát éjt nappallá téve – kacagott fel Sophie a szája elé kapva a kezét.

– Ez a dolguk a babáknak, kedvesem. Anyádat megviselte a várandósság, elfáradtak az idegei. Az anyósa jelenléte sem volt minden szempontból ideális, és azt hiszem, én sem játszottam jól a szerepemet.

– Szerep? Az apaság egy szerep lenne? – vetette fel Sophie az állát.

– Tudod, hogy gondoltam, kincsem.

– Nem, nem tudom – rázta meg Sophie a fejét, szinte provokálva az apját.

– Az élet minden új helyzettel új szerepekbe kényszerít bennünket. Nincs ebben semmi rossz vagy szégyellnivaló. Attól az még igaz, de meg kell tanulni, nem egyik napról a másikra történik a dolog. Van, akinek gyorsabban megy, van, akinek több időre van szüksége hozzá. De valójában csak a végeredmény számít. Azt pedig nálunk senki nem kérdőjelezheti meg… Te vagy a szemem fénye, te vagy a szemünk fénye, kislányom. Mert hiába vagy férjes asszony, hiába leszel maholnap te is anya, a szüleidnek mindig a kislánya maradsz – ült le Sophie mellé.

– Bárcsak az én gyermekeimnek is ilyen jó apja lenne!

– Minden bizonnyal az lesz – vágta rá Hans Zimmermann, azonban bizonytalanság színezte a hangját.

– Hogyne, hogyne – felelte Sophie, majd gyorsan, szinte az apja tekintete elől menekülve a teájába kortyolt. Hans Zimmermann azonban nem hagyta megtéveszteni magát.

– Tudod, hogy bármikor fordulhatsz hozzám, és bármivel. Természetesen az anyádnál is nyitott fülekre találsz, de talán én nyugodtabban, józanabbul ítélek meg bizonyos helyzeteket… Minden rendben van, Sophie?

– Minden a legnagyobb rendben, Papa – nyelt Sophie egy nagyot, majd mosolyt erőltetve az arcára elvette az asztalról a legyezőt, hogy egy kis levegőhöz jusson.