Gaby Roney

A különc

küldetése

Magyar huszárok 2.

Gaby Roney – Magyar huszárok 2.

A különc küldetése

© 2024 by Gaby Roney © Book Dreams Kiadó

Szerkesztő: Ronnie W. A.

Borítóterv: Feketéné Varga Emese

Képek: Fekete Róbert

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 978-963-586-218-4

ISBN E-pub: 978-963-586-219-1

ISBN Mobi: 978-963-586-220-7

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható

Anyai nagyszüleim emlékére

A könyvben szereplő személyek kitalált alakok, valóságos személyekkel való mindennemű hasonlóságuk pusztán fikció, vagy a véletlen műve.

1. fejezet

Az eső egyenletesen verte a lovon ülő huszár széles vállát, nem kímélve ezzel a ruha mentéjét. Az anyag teljesen átázott, s ezzel a férfinek még nehezebb súlyt kellett cipelnie magával. Ettől függetlenül tartása egyenes és délceg volt. A vihar tombolt körülötte az éjszakába, de ő mit sem foglalkozott vele. Hozzáedződött már az időjárás viszontagságaihoz, amely egy huszár elszántságát nem befolyásolhatta. A vihar tombolt az éjszakában, de őt nem rémisztette el. A feladat, amely előrevitte, közelebb hozta céljához.

Gyorsabb ütemre bíztatta lovát, ahogy végigvágtatott a kereskedelmi útszakaszon. Az éjszaka magába fogadta, körülötte minden koromsötét volt, ő mégis jól tájékozódott.

A következő útelágazás előtt, azonban letért egy kis ösvényre, majd ahogy haladt rajta, a távolból halvány fény segítette útját. A fénycsóva erősödött, és ő hamarosan egy elhagyatott pajtához ért. A kétszárnyú ajtó, neki nyitották ki. A férfi belovagolt a pajta andráskeresztje alatt, majd lefékezte lovát. Az állat prüszkölt párat, és megrázta magát. Zaboltáltan volt, és delejes, akárcsak a rajta ülő férfi. Lovasról és lóról egyaránt folyt a víz.

Gróf Dessewffy Versény huszártiszt éberen nézett körbe a pajtában, s gyengeségnek könyvelte el, hogy szeme lassan szokik hozzá a fáklyák fényéhez.

Tekintete az egyik huszárjára esett: Kósára, aki komor arccal biccentett felé, majd a másikra: Örsre, aki nyugodtan várta a parancsát.

– Nála volt? – kérdezte, ahogy fejét lassan a két huszárja között térdelő, félholtra vert, von Hessen báró felé fordította.

– Nem – közölte határozottan Örs.

Erre a báró gúnyosan felnevetett, ám eme próbálkozása köhögésbe, majd véres köpetbe fulladt.

– Hol van a levél? – kérdezte tőle Versény, bár tudta, hogy ez egy felesleges kör.

A báró szívós volt, és hű hazájához, csak éppen a császárhoz nem, akit abban a percben árult el, amikor azt a bizonyos levelet eltűntette.

– Biztosabb helyen, mint azt ön gondolná.

A báró még összeverten is képes lett volna szembeszállni a lovon ülő férfival.

Versény mélyen tisztelte elszántságát és kitartását. Egy másik helyen, és időben biztos volt benne, hogy tisztelettel adóznak egymás katonai pályafutásának, de ez nem az a pillanat.

– Ez az utolsó szava?

A huszártiszt megadta a bárónak az utolsó lehetőséget, bár jól tudta, hogy a férfi nem fog élni vele.

– Pusztuljon az összes magyar huszár, a családjukkal együtt! – üvöltötte von Hessen magából kikelve.

– Találkozunk a pokolban, barátom! – Versény olyan hidegen ejtette ki szavait, hogy még huszárjait is kirázta a hideg.

Dessewffy gróf egy laza kézmozdulattal jelzett a két férfinak. Azok két oldalról megragadták a bárót, és a karjai alá nyúlva felhúzták. Von Hessen fehér inge már régen vörös foltokban úszott vérző sebeitől. Nem bírt megállni a saját lábán, így a két huszár odavonszolta a keresztfa alá. A kötelet már odakészítették számára.

– Miért? – suttogta a báró, majd utolsó erejét összeszedve emberi hangon próbált megszólalni. – Miért nem ön végez velem? Tán nem tart méltónak hozzá, hogy saját kezűleg vessen véget az életemnek?

– Tudja nagyon jól a válaszom – kezdte megfontoltan Versény, ahogy megigazította szarvasbőrből készült kesztyűjét. – Az ön helyzetében, az ön pozíciójában, azokban a bizonyos osztrák társasági körökben az öngyilkosság gyávaságot jelent – mondta, miközben végignézte, ahogy Kósa a kötél végét a báró nyakába akasztja. – A gyávaság Ferenc József elvei szerint kegyvesztettséget jelent. Ön most meghal, de a családja tovább fog szenvedni, mert elveszik rangját, minden vagyonát, így a szerettei földönfutóvá válnak. Térjen azzal a tudattal át a másvilág őrületébe, hogy ezért ön a felelős. – Elszántsága egész lényéből sugárzott.

A báró szemébe rémület költözött, ahogy belegondolt a férfi mondandójába, de egyetlen szót sem szólt. Kósa még utoljára huszártisztjére nézett, s amikor Versény megadta neki a jelet, határozott mozdulattal húzta meg a kötél másik végét. Örs azonnal ott volt mellette, hogy segítsen a magasba emelni a rángatózó testet. Mindannyian közönyösen nézték végig Altaf von Hessen báró haláltusáját.

***

– Luca! Az anyád úristenit! Hol bujkálsz már megint? – Csepán Kázmér rezes hangja szinte megtörte a tavaszi idilli napnyugtát. – Luca! Hozz bort a pincéből, vendégeink vannak! – Az idős férfi lábai meg-megrogytak, jelezvén, hogy igencsak a pohár fenekére nézett a közeli korcsmában. Imbolyogva várta, hogy a lány előkerüljön, mivel Luca semmi jelét nem adta, hogy a környéken lenne, a türelme kezdett fogytán lenni. – Luca! – ordította újra bele a szürkületbe.

– Nagyságos uram! Kérem, ne várassa meg a vikomtot! – hallatszott a lelakott kúria ajtajából egy férfihang.

– Jó van már! Megyek már! A jószagú málnabokrát ennek a világnak! Hun van ez a lyány? – morogta az orra alatt a lókupec.

A hang irányába indult, több-kevesebb sikerrel. Meg kellett támaszkodnia a ház falánál, hogy vissza tudjon botorkálni az odabent várakozó vendégeihez.

Luca az istálló mögött talált menedéket nagybátyja elől. Teljesen az épület falának lapult, és az sem érdekelte, hogy a nyírkos fa átáztatja a cselédruháját. Lehunyta a szemét, és mélyeket lélegzett, hogy megnyugodjon.

Tenyerét a szívére helyezte, miközben az ujjai kitapintották a levelet, amit a ruhája felső zsebébe rejtett.

Ó, az az átkozott levél! Nem is értette, miért hordja magánál. Mégis valami azt súgta neki, ott van a legnagyobb biztonságban.

Nem az első eset, hogy kiabált utána Kázmér. Múlt hét vasárnap küldték el az utolsó cselédet a kúriából, azóta mondhatni napi ötször megesett, hogy kereste a férfi. A lány már nagybátyja hangjából tudta, milyen szinten jár a részegség fokozataiban. Most egy közepes szintben határozta meg a férfi állapotát, de mivel vendégek érkeztek, ez még határesetnek számított. Luca sejtette, hogy az utolsó két lóért jöttek, amik még az istállóban várakoztak. Szegény páráknak talán jobb is lesz, ha elkerülnek innen. A Csepán kúriában nem várt rájuk más, mint éhség és rossz bánásmód.

Luca is már régen itt hagyta volna a házat, de nem volt hová mennie. Nincstelen, kegyvesztett, rangjától megfosztott, özvegyasszony volt, akinek Csepán Kázmér, a nagybátyja az utolsó rokona. Tudta, hogy a kúriában még nehezebb időszak köszönt majd be, hiszen a rokona az ital rabja azóta, amióta felesége három éve meghalt.

Az ital pedig nagy úr! Így történt, hogy a Cserpák birtok szépen lassan hanyatlásnak indult. Kázmérnak már nem volt kiért élnie. Földjeit lassan eladta, majd a lábas jószágokat is, míg nem a Dunántúlon híres ménesét kezdte árusítani. Nem bírt józanul létezni ezen a világon, így napi szinten itallal kezdte a napot, és azzal is zárta.

Fél éve, amikor Lucát nagybátyja befogadta, még menteni lehetett volna mindent, még lett volna kiút, de Kázmért nem lehetett meggyőzni. Nagybátyja, amikor ivott legtöbbször indulatossá és agresszívvé vált. Luca megtanult kitérni az útjából, és ilyenkor igyekezett elbújni, amíg a férfi ki nem aludta magát. Ám, ez egy őrületes mókuskerékké vált, ahogy Kázmér kijózanodott, és az új nap is felkelt, kezdődött minden előröl.

Nagybátyja elvárta, hogy a lány kevéske kis értékeit, amit bőröndjében magával hozott, adják el, mondván Luca legyen nagylelkű, és járuljon hozzá a birtok fenntartási költségeihez.

A lánynak nem maradt választása. Nemesi ruháit lecserélte cseléd ruhára, miközben elfogadta sorsát. Ám a szolgák heti szinten hagyták el a Csepán birtokot, így Lucára egyre több feladat hárult, egyre több mindent meg kellett tanulnia, oldania. Sosem bánkódott, sosem sajnáltatta magát, csak végezte a dolgát. Így legalább nem maradt ideje a férje utáni gyászra.

Mély lélegzetet vett. Tudta, ha megváratja Kázmért, abból csak még nagyobb bonyodalom kerekedik.

Elindult a kis díszfához, ahol a köcsögök, és kancsók voltak lefordítva az ágakon, majd levette az egyiket, és a borospince felé vette az útját.

Bergözült mozdulatokkal gyújtotta meg a kis gyertyát, amit maga előtt tartva indult le a meredek lépcsőn. Áthaladt a boltíves bejáraton, és közben megcsapta az erősen dohos borospince szaga. Odalent hordók sorakoztak, de mind üresek már. A pince legmélyén volt az utolsó hordó, amiben remélt még némi ital.

A hordócsap alá tette a kancsót, majd megnyitotta azt. A harmadosztályú nedű nagy lendülettel kezdett töltődni a köcsögbe, de hamar alábbhagyott a nyomás, így az csak félig lett tele. Luca tanácstalanul állt felette, és hiába várta a csodát, több bor nem folyt ki a hordóból. Gondterhelten elzárta a csapot, majd megindult az utolsó adag borral, vissza a kúriába.

Lehajtott fejjel lépett be a ház ajtaján, és egyenesen a nappaliba ment, ahonnan a beszélgetés hangfoszlányát is hallotta.

– Higgye el, méltóságos uram, ezen a vidéken nem talál gyorsabb lovakat, mint ez a kettő, odakünn az istállóban! – Kázmér határozott volt.

– Vikomtunk is hasonlóan gondolja, hiszen elég jó ajánlásokat kapott a környező birtokosoktól, az ön személyét illetően – hallatszott az egyetértés a szobában lévő egyik férfitól.

– Luca! Az istenedet! Nem hallottad, hogy ordítok utánad? Végre, hogy ideértél mán! Hát azt akarod, hogy port köhögjek fel? Teljesen kiszáradtam. Tölts hát, és a vendégeinknek is! – utasította nagybátyja a lányt, ahogy meglátta.

Luca sandán a nappali ama végébe nézett, ahová Kázmér bökött a fejével. Két civil ruhás férfit látott, akik a kanapé két oldalán álltak. Tartásuk határozottnak és egyenesnek látszott, amolyan katonásnak. A kanapén egy férfi ült. Az arcát és a kézfejét természetellenesen fehér rizspor fedte. Szemei fekete szemfestékkel kihúzva.

– Igen is – hajolt meg engedelmesen, és töltött nagybátyja kupájába, amit a férfi odatartott neki.

– Ne sajnáld! Töltsd tele! – rivallt rá. A kupa hamar tele lett, a korsó pedig kiürült. Lucán egy pillanatra rémület hatalmasodott el. – Mit állsz itt földbe gyökerezett lábbal? Tölts a vendégeknek is! – harsant fel Kázmér, és előre hajolva meglökte a lányt a vendégek irányába.

Ettől a mozdulatsortól Luca majdnem elesett, de még idejében nyerte vissza egyensúlyát. Megtorpant, és Kázmérra nézett.

– Elfogyott a bor.

– Akkor hozz még a pincéből! – vörösödött el nagybátyja arca.

– Mondom: elfogyott – mondta Luca kissé hangosabban, és közben nyelnie kellett, mert az idegességtől kiszáradt a torka.

– A mindenségit! – hörgött fel mérgesen Kázmér, majd felkecmeregve kedvenc foteljéből, kivette a megszeppent lány kezéből az üres kancsót, hogy belenézzen.

Luca a hirtelen mozdulataitól önkéntelenül is összehúzta magát. Az idős férfi dühében a lány lábai elé vágta a korsót, ami darabokra tört a padlón. Luca azonnal leguggolt, és elkezdte összeszedni az agyagdarabokat. Tisztában volt vele, sokkal nagyobb bajba kerül, ha nem takarítja fel azonnal.

– Beszélhetnénk végre az üzletről?

A magas férfihang a kanapén ülő férfitól jött, aki időközben elővette zsebkendőjét, és finnyásan az orra elé tartotta.

– Természetesen, nemes uram! Természetesen! – hajbókolt előtte Kázmér.

Visszafogta magát, miközben Lucára vetett egy rosszalló pillantást.

– Megveszem az összes lovát – artikulált a férfi, majd némi szünet után folytatta: – És a cselédjét is!

– Lucát? – képedt el Kázmér, és szinte egyszerre néztek a vikomtra a lánnyal.

– Igen – hangzott el a válasz, és ebben az egy szóban minden benne volt.

– Luca nem cseléd! Luca a meghót testvérem lyánya – horkantott fel a férfi, majd bántóan felnevetett.

– Csak megtudunk egyezni – jelentette ki behízelgően a férfi.

Nyugodt volt, és nem igazán lehetett kizökkenteni ebből a nyugalomból. Magabiztossága rátalált Lucára is, annak ellenére, hogy egyszer sem találkozott még a tekintetük.

– Ha méltóságod mondja! – döntött Kázmér, és megvonta a vállát.

– Nem! – nyögte ki erőtlenül Luca, és úgy megmarkolta a törött korsó darabját, hogy az belevágott a tenyerébe. Érezte, hogy kiserken a vére, de nem akart tudomást venni róla.

– Hallgass! Majd én intézem! – förmedt rá Kázmér, majd vérszemet kapva újra a vikomtnak szentelte minden figyelmét. – De nem akárkiről van itt szó, kérem!

– Nem? – kérdezte a kegyelmes úr.

– Nem, hát! Drága az ára!

– Mit kér érte?

– Kázmér bácsi, kérlek, ne! – könyörgött Luca, és félelem járta át egész testét.

– Csendet! Meglátod jó sorod lesz – intette le kezével türelmetlenül a nagybátyja, ám rá se nézett a kétségbeesett lányra. – Hát azt kérem, megfontolandó. Luca ugye nemesasszony, csak a férje meghót. Na, nem Luca tette el láb alól! – próbált viccelődni, de egyedül ő nevetett sajátos humorán.

– Miért? Ki volt a férje?

– Hát az a német báró, aki felakasztotta magát! Az az Altaf von Hessen nemes. Úgy, hogy nem sétálhat úgy ki Luca innen, mint egy cseléd…

– Nem cselédnek viszem, hanem feleségül veszem – vágott közbe a vikomt, Kázmér szavába, mire a szobában jelen lévők elképedve néztek rá. A férfi nyugodt maradt. – Jól hallották, Lucát feleségül veszem – nyomatékosította akaratát, és ez már inkább két kísérőjének szólt, akik úgy néztek rá, mintha elment volna az esze.

– Oh, kérem, így minimum egy hordó bor az ára! – bátorodott fel Kázmér, miközben arcára nyájas vigyor ült ki.

– Tokaji aszú megfelel?

– Hogyne! – csillant meg Kázmér szeme.

– Hármat kap, ha azonnal papot hívat! – stromfolta az árat a férfi.

– Nem köll az hívni, itt lakik a szomszédba! Mánis felkeltem! – csapta össze a tenyerét örömmámorában Csepán Kázmér, mialatt az egykori bárónő arca holtsápadttá vált.

Luca kezéből kiesett az összeszedett törött cserép. A darabok koppanva, szanaszét értek földet a padlón.

***

Luca felriadt álmából. Hirtelen azt sem tudta hol van, de abban biztos volt, hogy valaki visított. Visszatartott lélegzettel várt, hátha csak álmában képzelte az egészet.

– Ez a tea forró! Azt akarod, hogy leégjen a torkom? – A magas hang nem lehetett másé, mint a vikomté, ahogy bezengte a hálótermek folyosóját.

Luca kikecmergett az ágyból, és fedőtakaróra készített köntöst sebtében magára kapta. A folyosón szívszorító látvány fogadta, ahogy a fiatal felszolgálófiú próbálta a tea maradványait feltörölni a szalvétával a földről, a hatalmas ezüsttálca mellől.

– Sajnálom, asszonyom, ha felköltöttem, de a vikomt…

A fiú szemei néma segítségért kiáltottak. Luca azonnal megsajnálta.

– És ez a bögre! Más színűt akarok! – visított Lou de Roux vicomt.

– Semmi baj! Menj le a konyhába, és hozz neki egy langyosabb teát. Másik csészével – bíztatta a fiút, és még egy mosolyra is futotta Lucától.

– Ki az? – kiáltott ki a vikomt. – Csak nem felkelt végre az én feleségem?

– Jó reggelt, vikomtom! – kiáltott neki vissza Luca, ahogy a férfi hálószobájának ajtajához lépett és bemerészkedett.

Odabent félhomály fogadta, a szeme nehezen szokott hozzá, de még így is csak a bútorok körvonalait volt képes kivenni.

– Állj! Egy tapodtat se tovább! Hogy mer hálószobám szentségében felkeresni? Nem adtam rá engedélyt önnek! Még a végén behoz ide nekem valamilyen fertőzést! – nyávogott a férfi.

– Nem akarom zavarni, csak szeretném jelezni, hogy hamarosan érkezik a hűtött teája, másik bögrében – mondta alázatosan a lány, és hiába próbálta kivenni a baldachinos ágy szúnyoghálója mögött lévő alakot, nem látott át rajta.

– Köszönöm kedvességét! Nagyon kimerített az éjszaka, ezért, ha megbocsájt, kérem, távozzon. Később megbeszéljük az ügyét – jött a kimért hang a félhomályból.

– Ahogy óhajtja, tiszteletreméltóságod! – fogadta el kérését Luca, majd sietősen távozott a hálóból, hogy visszamehessen saját szobájába.

Kicsit bosszankodott azon, amit a férje mondott, ahogy kiejtette a szavakat. Hogy vághatta azt hozzá, hogy valami fertőzést ad át neki? Ezt szívesen kikérte volna magának, de nincs abban a helyzetben. Bármi, bárhogy is történt, hiába volt rajta toprongyos cselédruha, azért a napi higiéniáról sosem mondott le, még ha olykor a nagybátyja birtokát kettészelő kis patakban kellett tisztálkodnia.

Megalázottnak érezte magát, és talán az elmúlt fél év eseményei most törtek a felszínre lelke eddig elrejtett zugából. Meggyorsította lépteit, és amint belépett szobájába, magára zárta az ajtót, majd nekidőlt a falnak. Ez volt az utolsó pillanat, amikor is még vissza tudta tartani keserű könnyeit. Halkan zokogott.

A tegnap este eseményei túl gyorsan történtek. Nem bírta felfogni, hogy ő csak ennyit ért Kázmér nagybátyának: három hordó bort! Szégyen és gyalázat!

Mire feleszmélhetett volna már a pap előtt fogadtak örök hűséget egymásnak a vikomttal, aki meg sem fogta a kezét, csak álltak egymás mellett, mint két idegen. A szertartás gyorsan lezajlott, addig a vikomt emberei előkészítették a lovakat, amit szintén vittek magukkal.

Meglepetésére nem utazhatott a hintóban a férjével. Neki az egyik lovat nyergelték fel. Senki nem szólt hozzá, senki nem foglalkozott vele. Mintha csak egy darabáru lett volna, amit megvettek az egyik piaci kofától.

Kora reggelbe fordult az idő, amikor a Rajka melletti Csepán birtokról eljutottak Bécs külvárosába. Luca itt már azt érezte, menten lefordul a lóról. Régen lovagolt ilyen sokat, nagyon elfáradt. Az útjuk során a vikomt csak egy megállást engedélyezett, és míg ő a hintójában pöffeszkedett, kényelemben, addig Luca kemény harcot vívott, hogy nyeregben maradjon.

Alig várta, hogy vége legyen ennek az útnak, és egy nyugodt kis zugba be tudja vackolni magát, ahol végre álomra hajthatja a fejét. Utolsó erejét morzsolta fel, amikor megérkeztek a bécsi házhoz, és az egyik velük utazó férfi felkísérte a hálótermébe, ahol azonnal magára zárta az ajtót. A cselédség tudhatott az érkezésükről, mert az ágyon hálóruha várta. Átöltözött és belezuhant a párnák közé. Azonnal elaludt.

Nem tudta megmondani, hogy mikor aludt utoljára normális ágyban, pihe-puha párnák között. Ez egykori luxuséletére emlékeztette. Ám ezek az emlékek annyira eltompultak már a mindennapi küzdelemhez képest, hogy nem tudta, mi valós belőlük, és mi igaz.

Fogalma sincs, mi vár rá, hogy alakul ezután a sorsa. Abba végképp bele sem akart gondolni, hogy mi lesz akkor, ha a vikomt házas életet akar élni vele.

Addig sírt, amíg elapadtak a könnyei, aztán már csak bambult maga elé, és az sem érdekelte mennyire csodás pompa veszi újra körül. Gondolataiból halk kopogás zavarta fel. Gyorsan megtörölte az arcát, majd az ajtóhoz lépett, és kinyitotta.

– Igen?

– Elza vagyok – pukedlizett rövidet az ajtó előtt álló lány, majd érdeklődve nézett Luca kék szemébe. – A vikomt kegyelmessége küldött, hogy segítsek önnek megfürdeni.

Luca bólintott, majd félre állt, hogy beengedje a lányt. Elza azonnal tenni kezdte a dolgát, míg Luca lerogyott az ágy szélére. Most kezdte csak igazán érezni sajgó izmait az éjszakai lovaglástól.

– Én… A fürdés menni fog egyedül is – nyögte ki végül, amikor már Elza elkészítette a kád vizet.

– Ahogy óhajtja, vikomtesz. Viszont, míg megfürdik, engedje meg, hogy előkészítsem önnek a mai ruháját.

– De nekem nincs ruhám – szólta el magát Luca szégyenlősen.

– A vikomt erről is gondoskodott. Hozatott önnek három féle méretű ruhát, abból tessen majd választani. Máris behozom őket – mosolygott biztatóan Elza.

Egy óra elteltével Luca ott állt a tükör előtt, és nem akarta elhinni, hogy újra csipke, és selyem anyagú ruhában tündökölhetett. Elza még szőkésbarna haját is segített szolid kontyba fésülni.

– Köszönöm, Elza! – fordult hálásan a szobalány felé.

– Máskor is, vikomtesz – Elza bociszemeinek csillogása jelezte, hogy ő maga is nagyon elégedett a látvánnyal.

Az ajtón kopogtak, mire a két lány egyszerre fordult a hang irányába. Az érkező meg sem várta, hogy bebocsátást kapjon, egyszerűen belépett rajta. Az egyik férfi volt, aki tegnap este a Csepán birtokon Luca a vikomt társaságában látott.

– Vikomtesz – biccentett a keménykötésű férfi, s bár az arca semmitmondó maradt, a szeme elárulta, elégedett Luca megjelenésével. – Még nem volt alkalmunk hivatalosan is megismerkednünk egymással.

– Talán mert nem volt eddig olyan, aki ezt a formalitást megtegye.

A férfi elmosolyodott az orra alatt.

– Berti vagyok, a vikomt egyik intézője – hajolt meg tiszteletteljesen a vikomtesz előtt.

– Örülök, hogy megismerhetem – biccentett felé Luca.

– Lou vikomt küldetett önért, hogy lekísérjem hozzá a szalonba – szólt a férfi, és ebből Luca megértette, nincs választása.

– Indulhatunk.

Berti félreállt az ajtóból, és maga elé tessékelte. Luca vett egy mély levegőt, és határozott léptekkel indult meg az irányába. Az út túl rövidnek bizonyult a ház kis szalonjához, mégis meg tudta állapítani, a pazar berendezésről és falmintákról, hogy a férje igen jó módú nemesember.

A férfi a kis szalon egyik félreeső foteljában ült. Lucát nem lepte meg a szokásos rizsporos smink, és a csipkés, fodros ujjú ing, amit a férje viselt. A visszataszító látvány ellenére, mégis látott valami a férfiban, valami biztonságot adót, valami egyedit, ami hatást gyakorolt rá.

– Áh, megérkezett! – legyintett a férje gőgösen felé. – Jöjjön közelebb, kedvesem, mondjuk addig a szófáig. Közelebb ne jöjjön, nem bírom, ha belemásznak a személyes terembe, vagy ha hozzám érnek – mutogatott felsőbbrendűen a tőle legalább három méterre lévő ülőalkalmatosságra.

Luca sandán Bertire pillantott, mire az elengedett egy halvány mosolyt, és bíztatóan bólintott neki. Luca a jelre megindult a szófa felé. Járása könnyed, lágy és nőies, de ez csak a látszat volt. Porba taposott önbizalma, és méltósága nehezen akart újra a felszínre törni.

Férje rajta felejtette a tekintetét, ráérősen, illetlenül bámulta, már-már úgy látszott, felfalja a szemével, ám mielőtt a felesége erről megbizonyosodott volna, a vikomt félrefordult.

Engedelmesen, és kecsesen foglalt helyet a szófán. Nem esett nehezére észrevétlenül elterítenie maga körül a szoknyáját. Ezek mélyen berögzült mozdulatok, amik ott élnek benne, és kitörölhetetlenül, a részeként próbálták egyesíteni elfeledett személyiségét. Kezeit összekulcsolta az ölében, és egyenes tartást felvéve, türelemmel várt.

– Khm… – köszörülte meg a torkát a férje. – Már megint tiszta por itt minden! Hát mikor érti meg a cselédség, hogy allergiám van tőle? – vinnyogott a vikomt, ahogy az intézőre pillantott.

– Többet nem fog előfordulni vikomtom – hajolt meg az akarata előtt Berti.

– Persze, hogy nem! Most már itt az én drága feleségem! Mégis csak jó volt három hordó borért megvenni – Lucát bármennyire is szíven ütötték a férje szavai, sajnos igazak voltak. – Nos, kedvesem, nem kell tőlem tartania. Nincsenek nagy igényeim. Csak vezesse a háztartást, amikor óhajtom, járjon el velem társasági körökbe, amikor megkérem, vonuljon vissza a hálóterme melletti szobájába. Megértette, mit várok öntől?

– Igen, tiszteletreméltóságod.

– Még egy kényes dolog. Nem kívánok önnel házas életet élni. Ne sértődjön meg kedvesem, de nem az esetem. Egyértelmű ez önnek?

– Igen, természetesen – nyugtázta Luca, és lelke legmélyén megkönnyebbült a hallottaktól.

– Mivel már tudom, hogy ön kicsoda, de ön még nem tudja, hogy én ki vagyok, ezért illő, ha tudja a nevemet: Lou de Roux vikomt vagyok. Önnek csak Lou.

– Megtisztel, Lou – Luca ajkaira kicsit nehezen formálódott férje neve.

– Hol van már a délutáni tejeskávém? – A férfi hangulatingadozásait még nagyon is meg kell szoknia Lucának. – Mennyi idő míg elkészítik? Könyörgőm, nem Afrikából kérettem, hogy frissen őröljék a kávészemeket! – A vikomt egyszerre vinnyogott és vonyított. – Berti, csinálj már valamit!

– Máris, vikomtom – hajolt meg nemes eleganciával az intéző, és távozott a helységből.

– Meg tudja oldani, hogy innentől kezdve, amit kérek, minden időben érkezzen hozzám? – szegezte Lucának a kérdést a férje.

– Igen, természetesen.

– Nagyszerű! Bertiről így legalább lekerül egy teher, amely az én szeszélyességem által került rá – tárta szét a karjait elégedetten a férfi. – Továbbá… – gondolkodott el hangosan. – Kíséret nélkül nem hagyhatja el a házat. Tehát, ha kedve támad kiszabadulni a városi életbe, mert miért is ne tenné, eddig a vidéki élet bekorlátozta, már-már egyhangúvá tette mindennapjait… – A vikomt cinikussága mindent felülírt. – Tehát, lesz kedves vagy nekem szólni, amennyiben itthon vagyok, vagy valamelyik intézőmnek jelezni, akik közül egy elkíséri, ha sétálni óhajtana. A másik intézőm neve Örs. Ismételje kérem, hogy megértette!

Nyeszlett stílusa ellenére a férje igen is akaratos, és határozott egyéniségnek bizonyult, bár ez a nyávogós hanghordozásában igen mulatságosnak hatott.

– Megértettem – bólintott rá engedelmesen Luca.

Ennek hatására a férfi meglepődött, nem hitte volna, hogy a nő a korlátok közé zárt lehetőségeit egyszerűen tudomásul veszi. Nem számított ilyen alázatos viselkedésre. Azt hitte, a vikomtesz majd lázadni fog, hisztizni, törni-zúzni, ahogy más elkényeztetett feleség tenne. Ám, ahogy elnézte az egykori bárónőt, látta arcán az elmúlt fél év viszontagságait, melyek megtörték őt. A megalkuvás ott csillogott azokban a gyönyörű tengerkék szemekben, amelyet talán az utolsó pillanatban mentett meg ahhoz, hogy az élet utolsó szikrája is elhalványuljon benne.

– Meséljen a megboldogult férjéről. Remélem, nem ön miatt lett öngyilkos. Nem szeretnék hasonló sorsra jutni – A szavai merő gúnyba csomagolta.

– Jó ember volt – jött az úrhölgyektől elvárt diplomatikus válasz. Luca habozott, mielőtt folytatta volna. – De nem lett öngyilkos, és nem miattam halt meg.

– Mitől olyan biztos, hogy nem saját maga vetett véget az életének?

– Altaf von Hessen báró jobban szerette az életet annál, minthogy felakassza magát – állította konokul.

– Gyermekem, ön mennyire naiv! Van az a hatalom, vagy van az a nő, akiért ezt egy férfi megteszi! – világosította fel a vikomt gőgösen, mire Luca a bizonytalanságát hallgatással palástolta. – Ááá, talán a lényegre tapintottam? Mégis csak ön miatt lett öngyilkos? – kacagott fel bántóan.

– Biztos, hogy nem! – motyogta inkább csak magának Luca, és bevillant előtte Franziska von Eckstein bárónő arca. Koromfekete haja, fitos orra, arisztokrata vonásokat rejtő arca, és hűvös zöld szeme. – Neki, neki szeretője volt... – Nem értette, miért árulta el ezt az információt a férfinak, de úgy érezte, tudatnia kell Lou-val.

– Mint minden nemesnek. Volt ideje önnek hozzászokni. Ez a divat, kedvesem! – legyintett a világ legtermészetesebb dolga szerint a vikomt.

Felesége továbbra is hallgatott, mert ő ezekkel az elvekkel nagyon nem értett egyet. Apró jel volt ez, amit a férfi is észrevett rajta.

Néma csend telepedett közéjük, mintha a vikomt várt volna valamit Lucától. A fiatalasszony viszont megmakacsolta magát, nem akart megszólalni. Kínosnak érezte az egész helyzetet, hogy második férjével vitassa meg első házasságát. Már épp azon gondolkodott, milyen témával tudná elterelni a férfi figyelmét, amikor halk horkantásra lett figyelmes, majd nem sokra rá erősödő horkolásra. Kérdőn vonta össze a szemöldökét, ahogy a hang irányába fordult.

A vikomt volt az. Elaludt a fotelban, illetlenül elterülve benne. Feje hátrabicsaklott, szája nyitva maradt, miközben orrból nagyokat szörcsögött. Luca képtelen volt felfogni, amit látott. Ennyire azért nem tartotta unalmasnak sem a beszélgetésüket, sem pedig a társaságát, de hát Lou de Roux nem egy könnyű eset. Erre hamar rájött az elmúlt órák során.

A vikomtesz roppant kellemetlenül érezte magát, elszorult a torka ettől a megalázó helyzettől. Soha senki nem aludt még el a jelenlétében. Könnyeivel küszködve állt fel a helyéről, de ösztönösen óvatosan és nesztelenül, nehogy felébressze a férjét. Még a szoknyáját is lefogta, hogy csökkentse annak suhogó hangját. Csak akkor könnyebbült már meg, mikor kisurranva a helyiségből bezárta maga mögött az ajtót. Berti épp ekkor jelent meg a folyosón, hozva a vikomtnak a tejeskávéját.

– Kérem, ne menjen be! – nézett rá esdeklően Luca.

– Ugyan, miért ne tenném? A vikomt tejeskávét óhajtott. Kötelességem odaadni neki.

– Azt hiszem, ezzel elkésett – gondolt bele hangosan a helyzetbe a fiatalasszony, mire Berti kérdőn nézett rá. – Lou elaludt a fotelban.

– Hogy mit csinált? – vonta össze a szemöldökét meglepetten az intéző.

– Mondom: elaludt a fotelban.

– Nem hallom, hogy horkolna – hallgatózott egy pillanat erejéig Berti.

– Pedig úgy fújtatott, akár egy gőzmozdony – állította Luca.

– Bemegyek, megnézem. Ha más nem, terítek rá egy takarót – jelentette ki Berti, és volt valami furcsa, titokzatos fény a szemében, majd azelőtt, hogy bármit is szólhatott volna a vikomtesz, bement a szobába, és becsukta az ajtót az orra előtt.

2. fejezet

A bécsi Práter lóversenypályája hosszan terült el a park főutcáján. A tribünt igényesen újjáépítették az 1848-49-es Szabadságharc után, természetesen Ferenc József kéréseit figyelembe véve. A tavaszi időjárás ellenére igen meleg volt, és vakítóan sütött a nap.

Luca erősen markolta a korlátot, ujjai szinte elfehéredtek, miközben lefelé bámult a pályára. Egykedvűen követte az eseményeket, míg gondolatban teljesen máshol járt.

Két hete még a Csepán birtokot átszelő kis patakban mosta ruháit, félve attól, hogy mit hozhat a holnap, most meg újra itt volt a bécsi társasági élet, felemelő krémjében. Mint kiderült, újdonsült férje igen tehetős ember, aki Ferenc József császár bizalmát élvezte, bekerülve így a legszűkebb társasági körbe.

Talán ezért nem kérte senki számon a vikomtól a hirtelen jött házasságot, és talán pont ezért emelték Lucát újra maguk közé a felsőbb körök. A császár régi ismerősként köszöntötte, mintha mi sem történt volna, pedig Luca neki is köszönhette az elmúlt időszak lélekgyötrő viszontagságait.

Állszent népség vette körül Ferenc Józsefet, és a vikomtesz ezt sosem tudta elfogadni. Mindenki úgy pislogott, ahogy a császár akarta. Talpnyalók voltak egytől-egyig. Ha hátat fordított Ferenc József, akkor marták egymást, miközben a császár előtt egységesen bólogattak, mint a „kelj fel jancsi”-k.

A vikomtesz, újdonsült férjét sem nézte semmibe, hiszen ugyan abba a sznob társaságba tartozott. Nem érdekelte, hogy került oda, bár a cselédektől hallotta, hogy semmiből előkerült francia nemes, aki gyors karriert futott be különcségével a császári udvarban. Kihívó viselkedésével keltette fel magára a figyelmet, és vívta ki Ferenc József kegyeltjének címét.

Luca tisztában volt vele, hogy sokat köszönhetett Lou de Roux vikomtnak, hiszen a nyomor legmélyebb bugyrából emelte ki házasságával és rangjával, mégsem tudta ezt értékelni. Egy bábnak, egy eszköznek érezte magát a francia vikomt kezében, ami miatt óvatosságra intette magát. Vigyáznia kellett, mit és miként tesz, hogyan viselkedik. Nincs abban a helyzetben, hogy önmaga legyen. Nem vívhatta ki a vikomt haragját, amikor ki van neki szolgáltatva. Csupán tiszteletet érzett a férfi iránt, semmi többet, hiszen még nem is ismerte valódi jellemét.

Szerencsére a kapcsolatukat tisztázó beszélgetés óta egyáltalán nem találkoztak. Ha akart tőle valamit a férje, akkor azt valamelyik intéző egyikével üzente meg. Bár a két férfi udvariasan viselkedett vele szemben, mégis érezte távolságtartásukat és bizalmatlanságukat. Berti szúrós tekintetét gyakran elkapta, ahogy a férfi őt méregette. Örs pillantásai beszédesebbek voltak, kíváncsiság villant meg sötét szemében, de viselkedése teljesen ellentmondott belső kisugárzásával.

Talán ez is az oka, hogy Luca a házasság által jött anyagi biztonság, és nyugalom ellenére kívülállónak érezte magát mindenhol. Nem találta a helyét ebben az új helyzetben, sokszor érzett szorongást ebből kifolyólag. Ilyenkor a bécsi ház télikertjébe menekült. Itt el tudott bújni a cselédség vizslató tekintete elől, itt önmaga lehetett. Ha tehette, itt töltötte minden idejét, amely nem csak télikertként, de könyvtárként is funkcionált. Érdekesebbnél érdekesebb könyvekre bukkant, így a külvilágot kizárva olvasott. Be akarta pótolni a fájdalmas időszak okozta nélkülözéseket, ami leginkább a szellemi felfrissülés hiányában nyilvánult meg nála.

Lassan feltekintett a kék égre, ahol egyetlen felhő sem takarta a napot. Szabadságra vágyott, le akarta vetni a megfelelési kényszer összes béklyóját. Önmaga akart lenni, de tudta, lehetetlen, amit kér. Senki sem volt mellette. Egyedül maradt a világban. Nem voltak barátai, nem volt társaság, ahová tartozhatna. Férje számára is egy csupán érdek. Egy ékszer, amit a császári udvarban mutogathatott, és megjelenhetett vele. És mégis ilyen körülmények mellett, az adott feltételeket kihasználva, hálával tartozott a vikomtnak, hogy nem száműzte valamelyik elhagyatott birtokára, mint anno az első férje tette.

Az sem érdekelte, hogy mit szól ehhez a frigyhez a császári udvar, és maga a császári házaspár. Még, ha meg is volt a saját véleményük, nem mutatták ki. Nagy befolyása lehetett Lou de Roux vikomtnak, ha szó nélkül elfogadták azt a frigyet, amelyben egy kitaszított bárónő került újra nemesi pozícióba, úgy, hogy pont a császári udvar száműzte, első férje tragikus öngyilkossága miatt.

Talán eme gondolatok hatására kezdett megbékélni azzal a ténnyel, hogy lassan ideje lenne elfogadnia az új helyzetét, még akkor is, ha élete hátralévő része magányosan, és üresen fog eltelni. Esetleg a vikomt enged majd neki egy kis házi kedvencet, akiben örömét lelheti. Luca már ennek a lehetőségnek a reményével is megelégedve, és optimistán kezdte látni a világot.

– Báróné! – hallotta váratlanul a háta mögül, amire megpördült – Vagyis inkább vikomtesz! – A gúnyos mosolyhoz bájos pofika is párosult.

– Franziska von Eckstein bárónő! – Luca hűvösen biccentett a nő felé, és igyekezett közömbösséget sugározni felé. Pont ez a találkozás nem hiányzott neki.

– Régen találkoztunk – évődött vele a nő, ahogy felsőbbrendűen végigmérte Lucát, aki a meleg ellenére megborzongott.

– Igen, valóban – húzta ki önkéntelenül is magát a vikomtesz, akinek öltözékében nem volt kifogásolni való.

Lou vikomt mindent elkövetett, hogy öltözőszekrényét a legújabb divat szerint, és a legdrágább anyagokból összeválogatva töltse fel meseszép ruhákkal, hozzá illő kiegészítőkkel.

– Nem sokáig várt a gyászidő után, hogy újra férjhez menjen.

– A páratlan lehetőségeket meg kell ragadni, különben nem nyílik rá több alkalom. Ön csak tudja! – vágott vissza ugyanolyan epésen Luca.

Franziska von Eckstein bárónő most még jobban nézett ki, mint ahogyan az Luca emlékeiben élt. Halványkék színű ruhájának varrása kiemelte tökéletes alakját, és engedni láttatta mély dekoltázsát. Luca szürke egérnek érezte magát mellette.

– Önnél van? – szegezte neki váratlanul a kérdést Franziska.

– Mi? – nézett rá elkerekedett szemmel Luca.

– A levél! Mi más?

– Nem értem? Milyen levél? – vonta össze kérdőn a szemöldökét a vikomtesz.

– Ugyan már! Ne játszadozzunk! – emelte fel a hangját türelmetlenül a bárónő, majd mély levegőt véve visszafogta magát, és közelebb hajolt egykori riválisához. Az orruk majdnem összeért. – A levél, melyben a mi császárunk békejobbot nyújt a magyar huszároknak. A levél, amely egyesíti a császári hadtestet a magyar huszárokkal – magyarázta türelmetlenül a nő.

– Nem értem, miről beszél? – kerekedett ki Luca szeme, miközben egy pillanatra elgondolkodott azon, hogy ez nem az a levél-e, amit folyamatosan magánál hordott.

Az nem lehet! Mit is képzelek magamról? – Altaf sosem bízott volna rá egy ennyire komoly hangvételű levelet.

A nagy izgalomban valóban nem bírt a nő szavaira koncentrálni.

– Ön tényleg ennyire díszfeleség, vagy olykor az eszét is használja? – sértette meg a bárónő, de Luca állta a tekintetét. – Ön valóban nem tudja miről beszélek! – Franziska pár pillanatig vizslatóan tanulmányozta bájos arcát, ahogy felismerésképpen tudatára ébredt. – Ön valóban olyan sete, mint ahogyan Altaf leírta egykoron! – kacagott fel kárörvendően.

Lucát sértette a bárónő nevetése. Ajkait vonallá préselte össze, és igyekezett visszafogni az indulatait. A legszívesebben nekiesett volna a bárónőnek, hogy kikaparja a szemét. Tudta, hogy nem teheti meg. Mellette senki sem állt. Senki!

Pillanatnyi némaságát értette félre a másik nő, ahogy némi habozás után, de bizalmasan Luca füléhez hajolt.

– Viszont van valami, ami érdekelheti.

Hideg szavaiba beleborzongott a vikomtesz, de igyekezett tartani magát.

– Gondolja? – kérdezte, ahogy magabiztosságot színlelve felszegte az állát.

– Azt hallottam, nem zárta le a múltját, és keresi a néhai férje gyilkosát. Mennyire romantikus! – jegyezte meg gúnyosan a bárónő, mialatt várakozásteljesen pillantott rá.

– A férjem az ön ölelésében talált menedéket. Akkor miért is tennék ilyet? – tette fel Luca a költői kérdést.

– Talán, mert bosszút akar állni azon a férfin, aki ezt tette önnel? – kérdezte bizalmasan Franziska, és érzékelte a vikomtesz elbizonytalanodását. – Sejtettem! Jöjjön ide vissza ma éjfélkor – kérlelte könnyed hangnemben.

Luca tudta, hogy mindennek ára van. A bárónő, olvashatott a gondolataiban, mert magabiztosan folytatta:

– Nem kérek öntől semmit cserébe. Vegyük ezt baráti szívességnek.

– Mire ez a nagy önzetlenség az ön részéről? – Luca tudta, hogy a bárónő soha semmit nem adott ingyen.

– Mondjuk úgy, hogy így kárpótolom az elmúlt időszakért.

– És honnan tudhatom, hogy valóban azt mondja, amit hallani szeretnék? – A vikomtesz nem bízott a fekete hajú szépségben. Rosszat sejtett.

– Értem én. Valamit szeretne elöljáróban, ami a szavahihetőségemet támasztja alá. Hát jól van. Legyen. Bár az illető nevét csak éjszaka vagyok hajlandó elárulni, azt az információt viszont elmondhatom önnek, hogy egy magyar huszárról beszélünk. – Annyira komolyan, és annyira hitelesen mondta, hogy Luca hitt a bárónőnek.

– Talán eljövök, talán nem – felelte frappánsan, de tudta, hogy itt lesz a tribünön éjfélkor.

– El fog jönni! Biztos vagyok benne – húzódott győzedelmes mosolyra Franziska szája, ám többre nem maradt idejük.

A társasági beszélgetések moraját egy mindent elnyomó visítás szelte ketté, ezzel mindenkit csendre ítélve. A különálló baráti társaságok egyszerre fordultak a hang irányába.