Bíró Szabolcs

Sub Rosa

és egyéb történetek
– részlet –

ATHENAEUM

© Bíró Szabolcs, 2025

A borítón Bodnár Balázs grafikája látható.
Oláh Tünde illusztrációival.

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
athenaeum.hu
facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 575 3

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Mészáros Blanka
Szerkesztő: Peiker Éva
Korrektor: Bíró Huszár Ágnes
Borító: Bodnár Balázs
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Praefatio

Sokáig, nagyon sokáig úgy gondoltam, hogy a Sub Rosát többé nem kellene kiadni. Mintha nem lenne része az életművemnek. Holott valójában semmi szégyellnivaló nincs benne, csupán el kell mondani: ezt a regényt húsz és huszonegy éves korom között írtam, jóval az Anjouk első része előtt, és közvetlenül azt megelőzően, hogy úgy istenigazából belevágtam volna a Non nobis Domine (első, korai, éretlen változatának) írásába.

A Sub Rosa tehát már egy igazán elkötelezett, de még jóval kevésbé felkészült szerző műve: a láng már ott lobog a leendő „kész” író lelkében, de az eszközhasználat még bizonytalan. Ez az a regény, amit már Umberto Eco munkássága, valamint Szerb Antal A Pendragon-legendája ihletett (de hol van még mögüle az igazi kutatómunka, a vérverejtékes felkészülés!), és amiről kezdő, tejfelesszájú szerzőnk még hangosan, határozottan állítja a 2010‑es, 2011‑es és 2012‑es kiadásokban, hogy Dan Brown munkássága nem volt hatással rá. (Pedig dehogynem, sőt! És ez teljesen jól is van így. A szerző, aki kamaszkora óta kifejezetten szereti a Brown-regényeket, ma már nem igazán érti, hogy mi értelme volt ennek a heves tagadásnak.)

A könyv, amit a Kedves Olvasó a kezében tart, nagyjából egyszerre született Az ötödik parancsolat című kisregénnyel. A munkásságomban nagyjából félúton helyezkedik el az útkeresés (az álnéven írt, korai krimik) és a megérkezés (a történelmi regények és a 2014 után született művek) között. És azonképpen, ahogy Az ötödik parancsolat esetében, hosszú évekig úgy volt, hogy nem lesz több kiadása. Időközben azonban az Athenaeum elkezdte kiadni a teljes Bíró-bibliográfiát (a legkorábbi, álnéven írt szárnypróbálgatások kivételével), és olyan könyvek is a kiadóhoz kerültek – leporolva, kijavítva, újraszerkesztve –, mint a Ragnarök, az Elveszett csillagok, utóbb pedig még Az ötödik parancsolat és egyéb történetek is. Rögtön a kiadónál töltött első évem óta az volt az álmom, hogy egyszer minden könyvem az Athenaeum gondozásába kerüljön. Az ötödik parancsolat újrakiadása után nyilvánvalóvá vált: a sorból már csak a Sub Rosa hiányzik. Úgyhogy fogtam, és jó alaposan átdolgoztam a könyvet.

Na de miben tér el ez a mostani kiadás a régebbiektől?

A regény első és utolsó harmadában sok mindent átírtam, jobban kifejtettem, részleteiben megváltoztattam; más dolgokat – és persze az alaptörténetet – érintetlenül hagytam. A középső harmadából sok mindent teljes egészében kihúztam, így pedig bizonyos részeket értelemszerűen újonnan írtam bele – vagy éppen mindenestül újraírtam, mert sem az adott párbeszéd, sem a leírások, sem a főhős viselkedése nem tetszett.

Apropó, főhős! Ferenczy László itt már lényegesen más figura: egy árnyaltabb, higgadtabb, racionálisabban gondolkodó és nem mellesleg idősebb karakter, mint a Sub Rosa eredeti változatában. Teljesen új alapokra helyeztem az ő eredetileg meglehetősen kidolgozatlan személyiségét, így pedig nemcsak hogy jobban működik maga a figura, hanem talán szimpatikusabb, azonosulhatóbb karakter is vált belőle. Azt, hogy valaha író volt (és így mindent, ami ezzel kapcsolatos), szintén ehhez a változathoz találtam ki – és borzasztóan élveztem, hogy ezzel a húzással egy gyengécske krimiből végül egy egészen korrekt metafikciós művet alkottam. Egy olyan történetet, amely sűrűn kikacsingat az olvasóra, utalásokat tartalmaz más könyveimre (és mások könyveire), sőt időnként még a mágikus realizmus területére is odatéved – igaz, éppen csak egy-egy óvatos lépéssel. Ahogy egy kedves barátomnak írtam az átdolgozás során: „Végre elkészül az a Sub Rosa, amit valaha megálmodtam!” Utólag belegondolva igazából nem is tudom, hogy ennek álmodtam‑e meg egykor. De hogy immár ez az a Sub Rosa, aminek mindig is lennie kellett volna, az egészen bizonyos. Egy kalandos krimiköntösbe bújtatott, lendületes párbeszéd Európa kultúrájáról, könyvekről, középkorról, összeesküvés-elméletekről, érdekes szimbólumokról és hasonló ínyencségekről.

Csakúgy, mint Az ötödik parancsolat és egyéb történetek című kiadvány esetében, kiegészítettem a regényt különféle, Prágához kötődő írásaimmal.

A Corelli-kísérletet a Pokoli szimfóniák – Négy kisregény az Ördög tolmácsolásában című különleges antológiába írtam, ott is jelent meg 2011 tavaszán. Nagyon szerettem azon a könyvön dolgozni: pályatársakkal, íróbarátokkal közösen raktuk össze és adtuk ki, teljes mértékben közös műhelymunkaként. Nem készült belőle több az első 500 példánynál, a kisregényem (amiről utóbb megállapítottam, hogy inkább novella) kézirata pedig azóta rejtélyes módon eltűnt, holott minden valaha megjelent írásomat gondosan archiválom, kivétel nélkül. Azóta sem tudom, hová tűnhetett A Corelli-kísérlet, mindenesetre jelen könyv munkálatainak szinte utolsó percében előkerült a Pokoli szimfóniák társszerzője és társszerkesztője, Angyal Sándor barátom archívumából, amiért igazán hálás vagyok. Nélküle nem lenne teljes ez a gyűjtemény, főleg, hogy a történet bizonyos elemeiben a Sub Rosához is kapcsolódik.

A Visszatérés Prágába ahelyett a négy-öt novella helyett született, amelyekhez eredetileg inspirációt gyűjteni tértem vissza hosszú évek után az Arany Városba, 2024 nyarán. A történet éppen arról szól, hogy ezek a novellák végül hogyan nem születtek meg.

A Búcsú Prágától már több helyen is napvilágot látott, mindig egy kicsit átírva. Volt már téglavastag antológia része, jelent meg ingyen letölthető e-könyvben és irodalmi mellékletben, sőt egy korábbi változata a YouTube-csatornámon, saját felolvasásomban is megtalálható. Úgy hiszem, a mostani szövegváltozat, amely vörös viaszpecsétként zárja le ezt a könyvet, immár a végső, amelyhez felesleges lenne többször hozzányúlni.

Ha úgy vesszük, mindössze egyetlen írás hiányzik a könyvből: A Sub Rosa tanulmányút című lelkes útinaplóm, amelyet valóban a regényhez végzett prágai tanulmányutam során írtam húszéves koromban. Őszinte, de meglehetősen naiv szöveg, amely – mivel nem is fikciós mű, és nem is novella vagy elbeszélés – nagyon kilógott volna ebből a gyűjteményből. Aki azonban szeretné elolvasni, megtalálja a honlapomon: elektronikus, saját készítésű fényképekkel teletűzdelt változata továbbra is ingyenesen letölthető a www.biroszabolcs.eu oldalról.

Annak idején úgy gondoltam, egész könyvsorozatot szentelek majd Prágának: olyan regények, kisregények és novellák láncolatát, amelyek mind az Arany Városban játszódnak, különös figuráik pedig a gótikus óvárosban és a Kisoldal útvesztőiben élik az életüket. A sorozat címe Praga Caput Regni lett volna (ezt a feliratot az Óváros tér egyik épületén láttam), de később minden másképpen alakult, amikor a prágai legendák helyett a magyar középkorba ugrottam fejest. A Praga Caput Regni tehát – sorozat helyett – mindaz, ami jelen könyvben olvasható, plusz az online letölthető útinaplóm. Így, ebben a formában vált teljessé.

Amikor ezeket a sorokat írom, a Sub Rosa már tizenöt éves. Ugyanennyi ideje publikálok a saját, polgári nevemen, kezdve Az ötödik parancsolattal – ez az a tizenöt év, amit immár mindenestül, felnőtt fejjel is vállalok az olvasóim előtt. Emellett éppen tíz éve vagyok az Athenaeum Kiadó szerzője. Szép, kerek, fontos évfordulók ezek számomra. Mindezek örömére tiszta szívvel kívánom: Isten éltesse az Olvasót!

Kisudvarnok,
2025. június 12.

Visszatérés Prágába

Az autó egyenletes tempóban robogott Prága felé, én pedig izgatottan ecseteltem a terveimet. Nem először: egy hónappal korábban ugyanígy, ugyanebben a kocsiban beavattam a titkos munkába állandó grafikusomat, Balázst, egy régi barátomat, Petit, a kisebbik öcsémet, Zolit, valamint a nagyobbik fiamat, Bencét. Akkor Bonyhádra igyekeztünk, a könyvturnék elmaradhatatlan állomását képező Völgységi Könyvfesztiválra.

– Leporolom a Sub Rosát – mondtam akkor. – Jövőre odaadom az Athenaeumnak. A teljes életművem hozzájuk kerül, ahogy még 2015‑ben megálmodtam.

– Nem azt mondtad – kérdezett közbe Zoli öcsém a hátsó ülésről –, hogy a Sub Rosát nem adod ki soha többet?

– Átírom – feleltem teljesen felpörögve. – Kívül-belül felfrissítjük, mint Az ötödik parancsolatot. A párbeszédeken biztosan változtatok. A főszereplőt is átalakítom. Meg persze van benne egy csomó baki, amit ki kell javítani. A Château de Chillon például nem Genfben van, hanem Montreaux mellett. A hospentali polgármestert úgy, ahogy van, kihúzom. Tök felesleges szereplő, semmi értelme nincs a karakterének. Arról nem is beszélve, hogy Hospentalban a középkori lakótorony romja null-huszonnégyben nyitva van, szóval bárki bemehet egész nap. Nem kell ott titokban kommandózni, ahogy az eredeti szövegben. Sok ilyen hülyeség van benne, de ha nekiülök, néhány hét alatt átírom az egészet.

– Ennyire amatőr írásnak látod? – kérdezte Balázs.

– Az alapja teljesen jó – állítottam. – A szerkezetén nem változtatok, a cselekmény rendben van, a lezárását is szeretem. A helyszínek is frankók. De így, ahogy most van, nem adhatom oda a kiadónak. Ja, és a legnagyobb bakimat nem is mondtam még! Írtam benne egy Jörg Lanz von Liebenfels nevű fazonról, akit Lancz György néven az utolsó magyar templomosnak neveztem. Közben meg osztrák volt, és komplett őrült. Nem tudom, hogy nézhettem be ezt ennyire annak idején. Akkora fajgyűlölő volt, hogy még Hitler is tőle tanulta az alapokat. Ezt baromi alaposan helyre kell hoznom. Balázs, szerintem nagyon fogod szeretni, amit kitaláltam neked!

– Na! Mi lesz az?

– Egy teljesen másféle borítót szeretnék, mint eddig bármikor – kezdtem felvázolni. – Egy elrejtett, föld alatti alkimista műhelyt, ami kitölti a teljes címlapot! Rengeteg könyvvel, easter eggekkel… Teljesen szabadjára engedheted a fantáziádat!

– Úúú, ez nagyon izgalmasan hangzik! – lelkendezett a pictor dominis regis, azaz a „székirodalmi udvari piktorműhely vezetője”, ahogy egy régi belsős poénra hivatkozva neveztem. – Küldd majd át e-mailben az ötleteidet, a könyvcímeket, mindent, aztán rá is megyek!

– Na de most jön a plusz csavar! – folytattam, mert akkor már le se lehetett volna lőni. – Jövő hónapban tíz év után visszatérek Prágába!

– Olyan rég voltunk utoljára? – szólalt meg hosszú idő óta először a volánnál ülő Peti. – Az már tíz éve volt?

– Jó, akkor kilenc – mondtam. – De hát az is marha hosszú idő! Szóval most az a terv, hogy visszatérek, és három nap alatt megpróbálok magamba szívni egy rakás inspirációt. Aztán hazamegyek, és legalább négy új prágai novellát írok, de inkább ötöt. Végig ott leszünk a belvárosban, körbejárjuk a legjobb kocsmákat, azokat az igazi, régi stílusú, klasszikus hospodákat, és remélem, jön egy rakás jó ötletem.

Így kerültem hát a nyár derekán a cseh autópályára, ugyanabban a kocsiban, ugyanazon az anyósülésen, csak éppen más útitársakkal. Vagyis majdnem teljesen másokkal. Zoli öcsém most is ott ült hátul, fejhallgatóval szunyókálva. A sofőr András barátom volt, akivel már öt éve együtt nyomtuk a rock and rollt a HaddelHadd zenekarban: ő basszusgitáron, én a mikrofonnál.

– Szóval négy vagy öt novellára való muníciót biztosan össze akarok szedni – magyaráztam neki ugyanolyan lelkesen, mint egy holdfordulóval korábban a bonyhádi csapatnak. – Azokat először irodalmi folyóiratoknak akarom elküldeni: mehet egy az Előretolt Helyőrség Felvidékbe, kettő az Opusba, egy a Bárkába… És aztán két régebbi prágai novellával együtt beszerkesztem a Sub Rosa után. Így áll majd össze a kész könyv: Sub Rosa és egyéb történetek. Egy jó sztorizós előszó, mint Az ötödik parancsolatban, egy komplett regény és vagy hat-hét novella, a régiekkel együtt. Ez tutira szép vaskos könyv lesz!

Aztán valamikor a hangos ábrándozásom közben álomba ájultam. Hajnalban indultunk, de előző este hiába feküdtem le korán, az izgatottságtól nem tudtam két-három óránál többet aludni. A benzinkúton vett kávé túl erős volt és túl hosszú, úgyhogy a terveimmel lyukat beszéltem András hasába: úgy járt a szám, hogy az egy idő után már engem is idegesített. Először örültem, amikor az álmosság kiütött: gondoltam, jó lesz aludni pár órát Prágáig. De nem jött össze: egyetlen hosszabb alvás helyett sok kicsi eszméletvesztés következett, amitől csak még jobban elnehezült a fejem. Ahelyett, hogy éberebbé váltam volna, csak még kómásabb lettem.

Aztán eljött a pillanat, amitől egy csapásra ismét felvillanyozódtam: megláttam a távolban az Arany Várost.

Megérkeztünk.

✶ ✶ ✶

Már akkor tudhattam volna, hogy baj lesz, amikor először tévedtünk el, méghozzá nekem köszönhetően. Miután elfoglaltuk a szállásunkat, azonnal útra keltünk, hogy felkeressük az egyik kedvenc prágai fogadómat.

– Prágában nem lehet eltévedni! – közöltem a fiúkkal magabiztosan. – Úgy ismerem az óvárost, mint a tenyeremet…

– Akkor merre induljunk? – kérdezte András, ahogy kiléptünk a szállodából.

– Jobbra! – adtam ki a vezényszót.

Jó húsz perc kutyagolást követően kiderült, hogy balra kellett volna. Addig ugyanis egyre csak távolodtunk a lőportoronytól, holott balra indulva egy kilométer se lett volna az óváros kapuja. Az még hagyján, hogy két napig hallgathattam a gúnyolódást, miszerint Prágában nem lehet eltévedni… A nagyobb probléma az volt, hogy már ekkor megéreztem: Prága úgy döntött, nem fogad vissza.

Régi, ifjúkori szerelem volt ez: tizenkilenc évesen jártam először a városban, amely azonnal megszólított. Akkor alighogy elindultunk bejárni az óvárost, bőrig áztunk – majd kisütött a nap, és gond nélkül mentünk tovább. Az Orloj tövében ért a villámcsapás, akkor mondtam ki hangosan: írnom kell egy regényt, ami itt játszódik!

Egy évvel később már kész is volt a Sub Rosa első két fejezete, és a barátaimmal ismét útra keltünk, hogy még jobban, még alaposabban bejárjuk a régi Prága útvesztőjét. Egy évvel később elkészült a regény első vázlata, és mi újból ellátogattunk az Arany Városba, amely egyre közelebb és közelebb engedett magához. A Sub Rosa után még jött A Corelli-kísérlet, majd egy csomó prágai történet ötlete – és ezek már örökre csak ötletek maradtak, amelyeket azóta rég elfelejtettem.

Ugyanis beleszerettem a magyar középkorba, és minden erőmmel a történelmiregény-írás felé fordultam. Közben még kétszer voltunk Prágában, de valahogy egyik alkalom sem volt az igazi. Alkotóként elfordultam a várostól, és Prága – teljes joggal – elzárta előlem a szívét.

✶ ✶ ✶

Katasztrofális volt az egész, legalábbis az előzetes elképzeléseimhez képest. Még kétszer vezettem a többieket, makacsul ragaszkodva hozzá, hogy térkép nélkül is pontosan tudom az útvonalat. Mindkétszer eltévedtünk. Az egyik kocsmát, amit mindig az U Medvídkůba menet szoktunk útba ejteni, végképp elveszítettem: a nevére sem emlékeztem, és később már útvonaltervező segítségével sem bukkantam a nyomára. A harmadik eltévedést követően feladtam: vezessetek, mondtam a többieknek, menjünk a ti orrotok után!

– Mit vártál? – kérdezte ekkor a város, amit persze csak én hallottam. Búgó, érett asszonyi hangja volt. Egy dallamos, alt énekhang. – Rég hátat fordítottál nekem. És amikor végre ismét nyomozós sztoriba kezdtél, fogtad, és inkább Egerbe helyezted az egészet.

– Adj nekem még egy kevés ihletet! – könyörögtem. – Csak négy-öt novellára valót, nem többet!

– Nem. Megtagadom a kérésedet – közölte a város, és éreztem, hogy forrong. Harmincöt fok volt árnyékban. Jól feldühítettem.

Azért néhányszor majdnem engedett. Vagy talán csak megmutatta, hogy bőven lenne még benne potenciál, de azt már másnak tartogatja.

Nagyobbik öcsém, Geri már évek óta ott lakik Prágában, és amint végzett a munkájával, csatlakozott hozzánk a kocsmatúrára. Ő vitt el minket az egyik olyan helyre, ahol az épület előtt, gyakorlatilag az utcán lehet iszogatni, és ahol odacsapódott hozzánk egy félőrült nőszemély. Cigit tarhált, aztán egyszerűen nem bírt lekopni. Sötétvörös haja és szegecses bőrdzsekije azonnal elárulta. A többiek szemében csak egy szerencsétlen csavargó volt, de én rögtön tudtam, hogy valójában egy többszáz éves boszorkány. Valaha succubus lehetett, évszázadok váltakozásait követte értő figyelemmel, de a huszadik század megtépázta, a huszonegyediket meg már nem is értette. Megőrült a modern Prágában. Talán már ő maga is elfelejtette, ki volt egykor, és micsoda hatalommal bírt. Geri végül felajánlott neki öt szál cigit: ennyi elég volt neki ahhoz, hogy békén hagyjon minket. Így megkopott az önbecsülése.

Hosszú órákkal később, az éjszakai Óváros téren, Husz János szobra és az Orloj között félúton láttam a Névtelen Utcazenészt. Egy csöndes, magányos gitárost, aki képtelen elviselni az őt körülvevő világot, és aki kamaszkora óta nem mozdult ki Prága közepéből: az óváros és a Kisoldal volt az ő territóriuma, még a Vencel térre sem nagyon merészkedett ki. A Husz János-emlékmű tövében zenélt minden áldatlan nap, késő délutántól éjfélig. Nem volt virtuóz, nem azért csinálta, hogy megmutassa páratlan tehetségét. Olyannyira nem, hogy az első alkalommal, hazafelé battyogva bedobta a teljes aznapi keresetét egy vonósduó pénzgyűjtő dobozába, mert azok annyival szebben zenéltek, mint ő, hogy elszégyellte magát. Csak hát aztán rájött, hogy ilyet nem csinálhat, különben nem marad pénze ételre. Úgyhogy továbbra is ott ült mindennap, és pengette a húrokat az Óváros téren, miközben tudom, hogy várt valamire… Hogy mire? Attól tartok, e tekintetben ugyanolyan tanácstalan volt, mint én. Csak azt tudta, hogy ha kitartóan vár, az a valami bekövetkezik.

Az utolsó, amit Prága fellibbentett előttem, a könyvevők szektája volt. A legfanatikusabb szerzetesek közössége, akik a leírt szót imádták. Egy lepukkant, félreeső söröző pincehelyiségéből nyílt az a bonyolult, középkori alagútrendszer, ahol éltek, és amelynek valamennyi járata egy óriási földmélyi csarnokba vezetett. A csarnok természetesen kör alaprajzú, gótikus kupolás mennyezettel, melynek kellős közepén kőből faragott rózsa hirdeti: minden, ami itt történik és elhangzik, hétpecsétes titok! A könyvevő testvérek jókora körben ülnek a csupasz földön, és szertartásos lassúsággal fogyasztják el a teleírt oldalakat. Mindegyikük más könyv lapjait falja fel, hogy az bennük éljen tovább, és hogy ezáltal elvigyék azt magukkal az általuk elképzelt, igencsak érdekes túlvilágra. Egyikük A rózsa nevét eszi meg. Van köztük olyan, aki Carlos Ruiz Zafón műveit falja fel. Vajon akad‑e, aki a Non nobis Dominét fogyasztja módszeresen, szép sorjában, szakszerű mozdulattal tépve ki minden egyes oldalt, hogy aztán megmártogassa a maga mellé helyezett szenteltvizes tálkában? Vagy az Elveszett csillagokat, netán az Anjouk-sorozat részeit?

Nem tudom. Sem ezt, sem a Névtelen Utcazenész, sem a sötétvörös hajú, bőrdzsekis boszorkány történetét. Mert Prága egyiket sem adta át nekem. Nem engedte, hogy történet szülessen belőlük. Csak egy-egy szilánkot, egy-egy futó pillanatot engedett mindegyikükből.

– Ennek így kellett lennie – közölte velem, amikor az utolsó esténken némileg megenyhült. – Egy párhuzamos idősíkon onnan ismernek az olvasóid, hogy prágai történeteket írsz. Abban a párhuzamos univerzumban éppen fordítva történt minden, mint itt: mindössze egyetlen történelmi regényt írtál, és sok különleges prágai históriát.

– Biztosan – dünnyögtem fáradtan és csalódottan. – Egy harmadik idősíkon meg én vagyok az Ivan & The Parazol frontembere…

Ahogy visszafelé mentünk a szállodába azon az utolsó estén, eleredt az eső. Egyre sűrűbben és egyre nagyobb cseppekben esett, aztán perceken belül már zuhogott is, kérlelhetetlenül. Nem is jutottunk el rögtön a hotelig, kénytelenek voltunk behúzódni egy átjáróba két utca között, ahol már vagy fél tucat másik ember didergett és várta a zuhé végét. Egyszer csak rádöbbentem: ugyanabban az utcában vagyunk, ahol az első prágai kirándulásom elején bőrig áztam, tizenhét évvel korábban. Olyan volt ez, mint valamiféle zárójel. Ha nem is tökéletes, de mindenképpen stílusos búcsú.

✶ ✶ ✶

Másnap délelőtt az autóban, a hazafelé vezető úton elmondtam Andrásnak és Zolinak, hogy valószínűleg nem tudom megírni azokat a történeteket, amiket az elmúlt napokban kellett volna magamba szívnom.

– Nem jöttek – közöltem beletörődve. – Teljesen másnak látom Prágát, mint régen. Még a Sub Rosa helyszíneit se találtam. Zikmund Pradlej pedig fel se bukkant, pedig hát…

– Kicsoda? – kérdezte András.

– Mindegy – sóhajtottam. – Nem kell nekem ezt erőltetnem. Hazamegyek, és megírom az Anjouk következő részét.

– Na látod…

– Meg a Szolnoki Pista történeteit – folytattam zavartalanul. – A Lázár evangéliuma folytatását. Talán még az Elveszett csillagoknak is írok egy folytatást. És megírom az állatkertes coming-of-age regényt, amiről évek óta álmodozom.

– De a Sub Rosát azért kijavítod, nem? – kérdezte Zoli a hátsó ülésről.

– Ja, persze, hát azt mindenképpen megcsinálom! Csak nem lesz mellé fél tucat novellám. Ott lesz A Corelli-kísérlet, és valószínűleg megírom, hogyan nem tudtam új prágai novellákat kitalálni. A végére pedig marad a búcsú.

– Búcsú? – visszhangozta András. – Milyen búcsú?

– Búcsú Prágától – feleltem, kényelmesen hátradőlve az ülésben. – Egy olyan posztmodern metafikció, hogy beszarsz!

– Szóval akkor – mondja Zoli öcsém – a lényeg, hogy lesz Sub Rosa.

– Sub Rosa és egyéb történetek – pontosítok. – Az ötödik parancsolat és egyéb történetek testvérkönyve. Mi is a részei vagyunk. Itt és most.

– Miről beszélsz?

– Erről – vigyorgok, mint a vadalma. – Ez nem a valóság. Benne vagyunk a könyvben. Már meg is jelent. Itt vagyunk a lapokon. Több ezer példányban. És már sosem szabadulunk innen.

– Te teljesen hülye vagy – állapítja meg András.

– Még az is lehet – hagyom rá. – De elég ebből az elbeszélésből, mert már nem vezet sehová! Elmeséltem, amit szerettem volna. Megint nem fogom tudni a megfelelő pillanatban lezárni. Túlfecsegem. Búcsút ígértem. Úgyhogy lapozzunk egyet közösen: jöjjön a…

Tartalomjegyzék

Praefatio

Sub Rosa

A Templomos Lovagrend nagymesterei

A Corelli-kísérlet

Visszatérés Prágába

Búcsú Prágától

A szerzőről

Bíró Szabolcs 1988‑ban született. Tizenhat éves kora óta a kultúra több ágazatában is kipróbálta és képviselteti magát, de az írás a valódi hivatása. Kerekesszékben él, innen ered önironikus műfaji meghatározása, a székirodalom. Regényíróként 2007‑ben debütált álnéven. 2010 óta kizárólag polgári nevén publikál, fő témája a középkori történelem, ám írt már fantasyt, horrort, ifjúsági regényt, képregényt, forgatókönyvet és mesekönyvet is. Az írás mellett tizenegy éven keresztül volt a Csak Van rockzenekar frontembere, 2019 óta pedig a HaddelHadd hard rock együttes énekesi posztját tölti be. 2011‑ben Historium néven létrehozta egyéni vállalkozását, amelynek révén a könyvkiadói és a rendezvényszervezői munkába is belekóstolt. 2014‑ben megalapította a Csallóközi Anjou Károly Bandérium hagyományőrző közösséget, amely néhány éves működése által sokat segített az Anjouk-sorozat világának megteremtésében. Bíró Szabolcs szerető férj és büszke édesapa. 2016‑ban, a Szent György Lovagrend alapításának 690. évfordulóján, Visegrádon lovaggá ütötték. 2017‑ben Eger Kulturális Nagykövete lett. 2018‑ban megkapta a Szent György Lovagrend lovagkeresztjét, hadiszalagon a Szent Koronával.

www.biroszabolcs.eu

A szerzőtől az Athenaeum Kiadónál megjelent:

Anjouk-sorozat:

Liliom és vér

Lángmarta dél

Az utolsó tartományúrig

Szent György testvérei

Ötvenezer lándzsa

Királyok éneke

A birodalom ura

Dél pörölye

A pusztulás dala

További könyvek:

Non nobis Domine

Lázár evangéliuma

Ragnarök

Elveszett csillagok

Az ötödik parancsolat

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1 235 50 20

www.athenaeum.hu
facebook.com/athenaeumkiado

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Megjelent 2025-ben, Budapesten.
ISBN 978 963 543 575 3

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL