BASA KATALIN

A NÉVTELEN KIRÁLYNŐ

ARGILUS KRÓNIKÁK

A névtelen királynő

Előkészületben

Farkasok futása

© Basa Katalin, 2025

Borítógrafika és illusztrációk

Basa Katalin

Borítóterv

Oláh Gábor

© Hitel Kiadó, Budapest, 2025

illusztrációk © Basa Katalin, 2025

Felelős kiadó Kárpáti Gábor Csaba

Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

www.hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978-615-670-261-6

Tartalom

Szél

Harmat

Köd

Dér

Felhő

Folyó

Örvény

Patak

Szellő

Hullám

Zápor

Sodrás

Vihar

Villám

Árvíz

Jég

Forrás

Függelék

Hogyan szerezte meg Argilus a mindent látó szemet

Aki nem hiszi, járjon utána!

Források

Az illusztrációkról

A KIRÁLYNŐ ÉNEKE

Égből hulltam,

földbe bújtam.

Virág lettem

a szívedben.

Aranyalmát

hármat loptam,

köddé vált már

hattyútollam.

Átkot fonok

lent a mélyben,

szívverésed

szívverésem.

Az enyémhez

kötöm sorsod,

míg a nevem

ki nem mondod.

Nevem hogyha

megtalálod,

életed lesz,

vagy halálod.

– A királynő olyan, mint te? – kérdezte Lonka keresztanyját az esti mese végeztével. Hason feküdt, keresztbe Mesemátka ölében, és a kezében forgatta a könyvet, a kedvencét.

– Nem – felelte Mami. – Én vagyok olyan, mint ő. – A kislány elkerekedő szemmel nézett fel a keresztanyjára, aki elmosolyodott. – Az embereknek sok arcuk van: nevetnek, sírnak, dühösek vagy félnek. A víznek is sok arca van: lágyan ringatja a hajókat, vagy viharral nyeli el őket. A királynő maga az életre kelt víz, ezért neki is sok arca van. A víz tündérei a királynő arcát öröklik, de sohasem ugyanazt.

A kislány felült, és Mesemátka szemébe nézett, kutatva, mintha először látná.

– Szerintem te az eső vagy. Az a kedvesen kopogós fajta. – Majd összeráncolta a szemöldökét. – De tudsz dühös is lenni. Akkor olyan vagy, mint a jég. Hideg, jeges zivatar. Azt nem szeretem.

– De arra is szükség van, igaz? – felelte Mesemátka, és megcirógatta Lona arcát.

– Talán… Olyankor nagyon félelmetes vagy. – A kislány hallgatott egy sort. – A múltkor ránéztél arra a rendőrre, és tudtam, hogy nagyon megijedt tőled. Pedig csak ránéztél. Olyankor a szemed is valahogy hideg lesz.

Mesemátka összecsukta a mesekönyvet – a borítón hattyúk szálltak a távolba.

– A királynő is olyan félelmetes, mint te? – kíváncsiskodott Lonka.

– Sokkal félelmetesebb – jelentette ki Mami. – Én, mondjuk, egy pohár víz vagyok, de ő maga a tenger.

A kislány megborzongott.

– Látni akarom – suttogta. – Gyönyörű szép lehet.

– Gyönyörű, mint a vihar.

Mesemátka megágyazott a kislánynak, és elővette a pöttyös pizsamát.

– Megláthatom egyszer? – faggatózott Lonka.

– Biztosan. Ha nagyobb leszel.

– De én most akarom.

Mesemátka megsimította a kislány haját.

– Majd ha mindent tudsz, amit én, és annál is többet. Először meg kell tanulod, hogy érts szót a vízzel és a széllel. Ha mindennek a nevét tudod, akkor elindulhatsz a királynő színe elé. De nem lesz könnyű.

– Mindig ezt mondod.

– Bolond is lennék, ha vízbe dobnálak anélkül, hogy tudnál úszni – válaszolta Mesemátka, és megpuszilta a kislány arcát.

– Téged ki tanított a tündérségre? – kérdezett tovább Lonka, és magához ölelte a párnáját.

– Mi tudással születünk, de a tudásnak meg kell érnie. A bimbó őrzi a szirmait, de idő kell, hogy kinyíljon… idő, víz és fény. – Mesemátka kinézett a lakóautó kis ablakán: a városka lassan elcsendesedett. Valaki hazafelé sietett, léptei egyenletesen koppantak a macskaköveken. – Az emberek a tudást vagy a bölcsektől kapják, vagy a saját bőrükön tapasztalják. Mindkettőre szükség van ahhoz, hogy felnőtté válj.

– Énekelj – kérte Lonka. – Csak úgy tudok elaludni, ha énekelsz.

Mesemátka megigazította a kislány takaróját, és halkan dúdolni kezdett. Altatót énekelt, a dallam körbefonta kettejüket, mint a tűvel rajzolt hímzés, úgy táncolta körbe a kislányt, finoman, pontosan. Elsimította fejében a hallottakat, elraktározta oda, ahonnan majd előhívhatja egyszer, ha eljön az ideje. Lonka észrevétlenül sodródott át az álomba. Az ének ereje egyre nőtt, nőtt, míg be nem kerítette az egész autót, hogy a képzelet és a valóság mezsgyéjén töltsék megint az éjszakát, senkitől sem háborgatva, biztonságban, Mesemátka erejének védelmében.

A tündér befejezte az altatót. Minden este ünnep volt számára a pillanat, amikor a kislány elaludt, az, hogy nézhette, miként adja át magát Lonka a másik világnak, ahol folytatja a kalandjait. A hetvenhetedik leány – ugyanaz a minta, és mégis más. Vajon ez a gyermek valóban több lesz, mint az előzők voltak? Mesemátka pontosan emlékezett az összes leányra, a királynő gyermekeire, akik a földön jártak, nevettek és sírtak, akár Lonka. És ő együtt nevetett és sírt velük, és elrejtette őket a világ és a királynő elől. De közeledett a pillanat, egyre közeledett, amikor ez a kislány is kilép a védelme alól, kilép, és maga dönti el a sorsát. És amerre lép, rózsák nyílnak majd utána – rózsák, tövisekkel.

Mesemátka a királynőtől – az anyjától – a szó hatalmát örökölte. A valóság és a mese szövetét eggyé tudta fonni, ha úgy tartotta kedve. Igézései különösen erősek voltak, ha rímbe szedte őket. A királynő először, talán még az idők kezdetén, tizenkét leányt hívott életre önmagából. Ő volt az életre kelt víz: leányai úgy hasonlítottak egymásra, mint a vízcseppek, és növekedtek a királynő akarata szerint. Tündérek voltak mind, a víz úrnői; hullámokat, ködöt és vihart támasztottak, és madarakká váltak, fehér hattyúk vagy éjszín hollók lettek, ha akartak. A királynővel röpültek, amikor a világ még fiatal volt, és az emberek királyokat követtek, védelmet remélve. A királynő szeszélyes volt, és amikor az emberek le akarták igázni a természetet, és a víz hátára merészkedtek, megengedte a tündéreinek, hogy velük csillapítsák az éhségüket. A királynő is játszott az emberekkel, egészen addig, amíg el nem bűvölte az aranyalmafa és Argilus. Argilus volt az egyetlen, akire nem hatott a királynő ereje. Hosszú és viszontagságos próbatételek vártak rájuk, hiszen a tündérek és az emberek világa egyszerre van közel és mérhetetlenül távol egymástól. Argilus beléphetett a tündérek közé, és elnyerte a boldogságot, amelyet minden mese ígér.

Ám amikor a királynőnek a három fia után megszületett a lánya, Diamanta, már annyira feszült volt a viszony a fiúk és a szülők között, hogy a leány nem volt biztonságban. Az a kicsi lány a színarany hajával, kék és arany szemével a királynő mása volt. Már a bölcsőben maga köré tudta hívni a vizet, és az eső cseppjeit táncoltatta apró kezével. Túl erős volt a hatalma az emberek világához, és túl kicsi volt még ahhoz, hogy a tündérek között – ellentétben a bátyjaival – meg tudta volna magát védeni. A királynő tehát összehívta tizenkét tündérét, első leányait, akik mind közül a legerősebbek voltak, és kiválasztotta Mesemátkát, hogy rejtse el Diamantát. A királynő nem tudta, hogy addigra Mesemátka szíve már elfordult a tündérektől. Meglátta a királynő szemében a lassan lopódzó őrületet, és Argilus hirtelen halála után rádöbbent, hogy a kislány nem lesz biztonságban többé sem az emberek, sem a tündérek között. Nem sokkal korábban ismert meg egy szerzetest, aki a Megfeszített tanairól beszélt neki, a szeretetről, amely öröktől fogva létezik, és minden akadályt legyőz.

Mesemátka, bár tündér volt, hirtelen másképp látta önmagát: számtalan embert vitt a pusztulásba, nevetve halálukon és élvezve meleg húsukat. Meg akart szabadulni mindentől, ami a királynőhöz kötötte, és nem akart többé tündér lenni. Megkeresztelkedett, és a keresztvíz lemosta róla a királynő jeleit, elvágva őt az éltető forrástól, az anyjától. Mesemátka elvesztette a nevét, amelyen a nővérei ismerték, és új nevet választott magának. Először Mikaelának nevezte magát, aztán Mirabelle lett, később egyszerűen csak Mami – így hívta őt Diamanta és utána minden rábízott lányka. Mesemátka elvesztette a víz fölötti uralmát is, de beszélni még tudott, így a mese hatalma megmaradt neki. Testi ereje, szépsége is megfogyatkozott, elkezdett öregedni, ha nem is olyan gyorsan, mint az emberek. Szárnyai odalettek, többé nem tudott madárrá változni. Mégsem bánta meg, amit tett, mert vezekelni akart mindenért, amit elkövetett.

A királynő megérezte, hogy Mesemátka elvágta tőle önmagát – érezte, és tajtékzott dühében, mivel a tündérrel együtt Diamantának is nyomát vesztette. A feladat terhe és a magány, amely reá várt, elvágva a nővéreitől és az anyjától, ekkor vált rideg valósággá Mesemátka számára. Eleinte a szerzetes adott neki és a kislánynak szállást, amíg Mesemátka felkészült a vándoréletre és a harcra – hiszen tudta, hogy a királynő haragja üldözni fogja életének minden percében. Amikor Argilus fiai megtudták, hogy a kishúguk nincs többé a közelükben, ők is szolgákat küldtek a keresésükre.

És ott voltak a boszorkányok, a királynő örök ellenségei, akik könnyű prédát láttak Diamantában, fegyvert a királynő ellen. Mesemátkának pedig nem volt más eszköze ellenük, mindannyiuk ellen, csak a szó.