Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 95.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Thomas Mann: Der Tod in Venedig.

In: Große kommentierte Frankfurter Ausgabe.

Werke – Briefe – Tagebücher

Herausgegeben von Heinrich Detering et al. Bd. 2.1.

Frühe Erzählungen 1893–1912.

Herausgegeben und textkritisch durchgesehen von

Terence J. Reed unter Mitarbeit von Malte Herwig

S. Fischer Verlag, Frankfurt a. M.: 2018

Fordította, az utószót írta és a jegyzeteket készítette Horváth Géza

A fordítást az eredetivel egybevetette Kurdi Imre

A fordítás a Károli Gáspár Református Egyetem Szenczi Molnár Albert Díj támogatásával készült

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének

közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main, 1960

Hungarian translation © Horváth Géza, 2025

© Trubadúr Kiadó, 2025

ISBN 978-963-656-148-2

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

ELSŐ FEJEZET

Gustav Aschenbach, avagy von Aschenbach,{1} ahogyan ötvenedik születésnapjától hivatalosan nevezték, az 19…-dik év egyik tavaszi délutánján, mely esztendő földrészünknek hónapokon át oly veszéllyel fenyegető ábrázatot mutatott,{2} a müncheni Prinzregentenstraßén lévő lakásából{3} hosszú sétára indult egyedül. Túlságosan izgatottan a délelőtti órák nehéz és veszélyes, épp ilyenkor az akarat lehető legnagyobb óvatosságát, körültekintését, odaadását és pontosságát követelő munkájától, az író még délben sem volt képes megálljt parancsolni az alkotó hajtómű lendületének, annak a „motus animi continuus”{4} -nak, mely Cicero szerint az ékesszólás lényege, és nem találta a pihentető alvást, melyre ereje növekvő elhasználódása miatt naponta egyszer igencsak szüksége volt. Így hát teázás után mindjárt a szabadba kívánkozott, remélvén, hogy a levegő és a mozgás rendbe hozza, és hozzásegíti, hogy hasznosan töltse el az estét.

Május eleje volt, és nyirkos-hideg hetek után hamis{5} nyárközép tört be. Az Angol kert olyan fülledt volt, mint augusztusban, holott a lombok még épp csak zsengén zöldelltek, és itt, a várostól nem messze csak úgy nyüzsögtek a kocsik és a sétálók. Az Aumeisternél,{6} ahová egyre csöndesebb utak vezettek, Aschenbach végigjáratta tekintetét a közkedvelt-élénk kerthelyiségen, melynek közelében konflisok és ekvipázsok{7} várakoztak, majd úgy döntött, hogy a lemenő nap fényében a parkkal határos nyílt mezőn átvágva tér haza, s mivel fáradtnak érezte magát, és Föhring felől zivatar fenyegetett, az északi temetőnél a villamosra várakozott, ami egyenesen visszavitte volna a városba.

A megállóhelyet és környékét váratlanul kihaltnak találta. Sem a kövezett Ungererstraßén, ahol a villamossín magányosan csillogva futott Schwabing felé, sem a Föhringi úton nem volt látható egyetlen kocsi sem; a kőfaragó műhelyek kerítései mögött sem rezdült semmi, ahol az eladásra várakozó keresztek, emléktáblák és síremlékek egy második, lakatlan sírmezőt alkottak, és szemben a ravatalozó bizánci építménye{8} némán állt a hanyatló nap visszfényében. Görög keresztekkel és fénylő színű, hieratikus ábrázolásokkal díszített homlokzatán a szimmetrikusan elrendezett aranybetűs feliratok a túlvilági életre utaló válogatott szentenciákat hirdettek, mint például: „bebocsáttatást nyernek Isten házába”, vagy „az örök világosság fényeskedjék nekik”; és a várakozó néhány percig komoly szórakozottsággal olvasgatta őket, miközben lelki szeme beleveszett az írott szavakon átsejlő misztikába, majd álmodozásaiból visszatérvén a lépcsőt őrző két apokaliptikus állat{9} fölött, a portikuszban észrevett egy férfit, akinek nem egészen szokványos megjelenése teljesen más irányba terelte gondolatait.

Nem volt bizonyosan tudható, hogy az illető a bronzkapun át lépett-e elő a csarnok belsejéből, avagy kívülről, észrevétlenül ment fel oda. Aschenbach anélkül, hogy különösképpen elmélyült volna e kérdésben, az első feltevésre hajlott. A mérsékelten magas növésű, sovány, csupasz arcú és feltűnően pisze orrú férfi a vörös hajúak típusához tartozott, és ennek megfelelően bőre tejfehér és szeplős volt. Nyilvánvalóan nem bajuvár{10} fajta: széles és egyenes karimájú háncskalapja legalábbis arra utalt, hogy idegen és távoli országból származik. Mindehhez persze vállára csatolt hagyományos hátizsákot, övvel összefogott sárgás lódenkabátot viselt, és úgy tűnt, lágyéka elé hajlított bal alkarján szürke, széles gallérú esőköpenyt, jobb kezében pedig ferdén a földnek szegezett, vashegyű botot tartott, melynek kampójára lábát keresztbe téve csípőjével támaszkodott. Emelt fővel, amitől vékony, laza sportingéből előmeredő nyakán erőteljesen és fedetlenül kidudorodott az ádámcsutka, színtelen, vörös pillájú szemeivel, melyek között pisze orrához illő két függőleges, erőteljes barázda húzódott, éles tekintettel fürkészett a távolba. Tartásában így – és ehhez a benyomáshoz talán emelkedett és felemelő helyzete is hozzájárult – volt valami parancsoló, valami merészség, sőt egyenesen vadság; mert vagy a lemenő naptól elvakítva fintorgott, vagy valamely tartós fiziognómiai elváltozás okán: túl rövidnek tűnő ajkát az ínyéig felhúzva vicsorította fehér és hosszú fogait.{11}

Könnyen lehetséges, hogy Aschenbach, miközben félig szórakozottan, félig fürkészve szemlélte az idegent, megfeledkezett a tapintatról, mert hirtelen arra lett figyelmes, hogy az idegen viszonozza tekintetét, ráadásul olyan harciasan, közvetlenül, nyilvánvalóan kihívóan nézett a szemébe, a dolgot végtelenségig feszítve, és visszavonásra kényszerítve a másik tekintetét, hogy Aschenbach kínosan érezvén magát elfordult, és elindult a kerítések mentén azzal a hanyag elhatározással, hogy nem fordít további figyelmet az illetőre. A következő percben már el is felejtette. Akár az idegen megjelenésében rejlő vándorjelleg hatott képzelőerejére, akár valamely egyéb testi vagy lelki befolyás játszott közre: teljesen meglepő módon tudatosult benne bensőjének kitágulása, egyfajta kósza nyugtalanság, ifjonti-szomjúhozó vágyakozás a messzeségbe, egy eleven, új vagy talán mégiscsak régi érzés, melytől rég elszokott, melyet rég elfeledett; így hát kezét hátra téve, pillantását a földre szegezve, lenyűgözve megállt, hogy megvizsgálja érzésének lényegét és célját.

Utazási kedv volt, semmi több; ám valósággal megrohanta elméjét, és szenvedéllyé, sőt érzékcsalódássá fokozódott. Vágyakozása látnokivá vált, a munkás óráktól még meg nem nyugodott képzelőereje a sokszínű világ mindahány csodájára és rettenetére teremtett egy-egy példát, mely hirtelen feltárulkozni kívánkozott. Látott, látott egy tájat, egy nyálkás, buja és iszonytató trópusi lápvidéket sűrű párás ég alatt, egyfajta szigetekkel, mocsarakkal és iszapkarokkal tarkított ősvilági vadont – látta, amint a burjánzó páfránysűrűségből, a hízott, duzzadt és kalandosan virágzó növényzetből szőrös pálmatörzsek meredeznek közel s távol, látta, amint az ormótlan fák gyökereiket a levegőn át a földbe, a zöld árnyékkal tükröző, pangó áramlatokba süllyesztik, hol tejfehér és tál nagyságú, úszó virágok között felhúzott vállú, idomtalan csőrű, idegen fajtájú madarak ácsorognak a sekély posványban, és mozdulatlanul sandítanak oldalra, látta a bambuszbozót bütykös nádtörzsei között kuporgó tigris szikrázó szemét – és érezte, hogy szíve vadul ver az iszonyattól és a titokzatos vágytól. Azután elillant a látomás; és Aschenbach fejét csóválva folytatta sétáját a sírkőfaragó műhelyek kerítései mentén.{12}

Habár a világjárás előnyeit egy ideje, immár a szükséges anyagi eszközök birtokában, kedve szerint élvezhette, semmi másnak nem tekintette az utazást, csupán higiéniai rendszabálynak, melynek az értelem és kedv ellenére hébe-hóba érvényre kellett jutnia. Túlságosan elfoglalva azokkal a feladatokkal, melyeket énje és az európai lélek rótt rá, az alkotási kötelezettség terhe alatt elutasítván a kikapcsolódást, hogy a tarka külvilág szerelmese lehessen, teljesen megelégedett ama szemlélettel, melyre bárki szert tehet anélkül, hogy távolabbra kimozduljon köreiből, és soha még csak kísértésbe se esett, hogy elhagyja Európát. Kiváltképp, mióta élete lassacskán csendesedni kezdett, mióta művészi félelme, hogy nem birkózik meg feladataival – aggodalma, hogy lejár az idő, mielőtt elvégezte volna a rá szabottakat, és teljesen önmagát adhatta volna – immár nem bizonyult puszta képzelődésnek, külső léte szinte kizárólag a honává vált szép városra és a hegyekben épített, zord vidéki birtokára korlátozódott, ahol az esős nyarakat töltötte.

S azt, ami most, ily későn és váratlanul tört rá, azt az ész és a fiatal korától gyakorolt önfegyelem egykettőre mérsékelte és helyesbítette. Szándékában állt, hogy a művet, melyért élt, előmozdítsa egy bizonyos pontig, mielőtt vidékre költözik, és a csatangolás a világban, mely hónapokra elvonná munkájától, túlságosan léha és tervszerűtlen ötletnek tűnt, nem jöhetett komolyan szóba. És mégis nagyon jól tudta, hogy mely oknál fogva tört rá oly váratlanul ez a kísértés. Ez a vágy a messzeségbe és újba, ez a heves vágyakozás a szabadulásra, a terhektől való megszabadulásra és felejtésre – menekülési kényszer volt, vallotta be magának, a munkától, egy szigorú, rideg és szenvedélyes szolgálattól való szabadulás kényszere. Habár szerette ezt a szolgálatot, és szerette a szinte már idegölő, nap mint nap meg-megújuló harcot szívós és büszke, oly gyakran próbára tett akarata és e növekvő fáradtság között, melyről nem tudhatott senki sem, és melyet az alkotás semmi esetre sem, a kudarc és a hanyagság egyetlen jele sem árulhatott el, mégis észszerűnek tűnt, hogy ne feszítse túl a húrt, és egy ilyen elevenen kitörő igényt ne fojtson el kérlelhetetlenül. Munkájára gondolt, arra a részre, melyet ma, miként már tegnap is, félbe kellett hagynia, és amely szemlátomást sem a türelmes gondoskodásnak, sem egy gyors ostromnak nem akart engedni. Újra megvizsgálta, megpróbálta áttörni vagy feloldani a gátlást, majd borzongó kelletlenséggel felhagyott a támadással. Semmiféle rendkívüli nehézség nem állt útjában, a kedvtelenség gátja bénította meg, ami semmivel se kielégíthető elégedetlenségként jelentkezett. Az elégedetlenséget persze már ifjúkorában is a tehetség foglalatának és legbensőbb természetének tartotta, megzabolázta hát és lehűtötte az érzést, mert tudta, hogy az érzés hajlamos arra, hogy megelégedjék a derűsen, hozzávetőlegesen elvégzett és csak félig-meddig tökéletes munkával. Vajon a leigázott érzés állt bosszút rajta most azzal, hogy elhagyta, és megtagadta, hogy továbbra is hordozza művészetét, hogy szárnyakat adjon, megfosztva őt minden örömtől és gyönyörtől, amit a forma és a kifejezés szerzett neki? Nem mintha silányságot állított volna elő: életkora mindenképpen biztosította számára azt az előnyt, hogy mesterségbeli tudásában bármely pillanatban teljes lelkinyugalommal biztos lehetett. Őt magát azonban, miközben tisztelte a nemzet, nos, őt ez nem boldogította, és úgy tűnt neki, mintha műve híján volna ama tüzesen játékos szeszélynek, mely az öröm termékeként bármely belső tartalomnál fontosabb előnyt jelent a műélvező világnak. Félt a vidéken eltöltendő nyártól, egyedül a kis házban a szolgálólánnyal, aki az ételt készítette, és a szolgálóval, aki feltálalta azt; félt a hegycsúcsok és sziklafalak meghitt ábrázatától, melyek újra körülbástyáznák békétlen lomhaságát. Közbelépésre volt tehát szükség, egy kis rögtönzött életre, egy kis naplopásra, távoli levegőre, vérátömlesztésre, hogy elviselhető és termékeny legyen majd a nyár. Akkor hát el kell utazni – nyugtázta elégedetten. Nem éppen messzire, nem épp a tigrisekig. Egy hálókocsiban töltött éjszaka és három-négy hét szieszta valamely közismert üdülőhelyen a kedves délen…{13}

Így tűnődött, miközben az Ungererstraße felől egyre közeledett a villamosvasút zaja, és amikor felszállt, elhatározta, hogy az estét térképek és menetrendek tanulmányozásának szenteli. A peronon jutott eszébe, hogy utánanézzen a háncskalapos férfinak, aki társa volt ebben a mindenképp következményekkel járó találkozásban. Eltűnését azonban nem értette, mert sem korábbi helyén, sem a tágas megállóban, sem pedig a villamoskocsiban nem volt fellelhető.

MÁSODIK FEJEZET

A Frigyes porosz király életéről szóló világos és monumentális prózai epopeia{14} szerzője; a türelmes művész, aki kitartó szorgalommal szőtte az alakokban gazdag, egy eszme árnyékában sokféle emberi sorsot egybegyűjtő, Mája címet viselő regénykárpitot; teremtője ama mélyreható elbeszélésnek, mely az Egy nyomorult elnevezést viselte, és egy egész, háládatos ifjúság előtt tárta fel a legmélyebb megismerésen túli erkölcsi eltökéltség lehetőségét; végül (és ezzel érett korszakának műveit már be is mutattuk röviden) a Szellem és művészetről szóló szenvedélyes értekezés alkotója, melynek rendező ereje és antitetikus{15} ékesszólása komoly műítészeket késztetett arra, hogy közvetlenül Schiller naiv és szentimentális költészetről írt raisonnement-ja{16} mellé állítsák; vagyis Gustav Aschenbach a sziléziai tartomány L. nevű járási székhelyén született egy magasabb rangú igazságügyi tisztviselő fiaként. Felmenői katonatisztek, bírók, közigazgatási tisztviselők voltak, olyan férfiak, akik a király és az állam szolgálatában töltötték kemény, tisztességes-szűkös életüket. Bensőségesebb szellemiség egyszer öltött testet közöttük egy prédikátor személyében; élénkebb, érzékibb vér az előző nemzedékben, a költő anyja, egy cseh karmester lánya révén pezsdült a családba. Tőle származnak az író külső megjelenésében az idegen fajta jegyei. A hivatali józan lelkiismeretesség és a sötétebb, tüzesebb impulzusok frigye egy művészt hozott létre, ezt a különleges művészt teremtette.

Mivel egész lényét a hírnévnek szentelte, ha tulajdonképpen nem is koraérettnek, ám határozott és markánsan egyedi hangjának köszönhetően korán érettnek és rátermettnek mutatkozott a nyilvánosság előtt. Szinte már gimnazistaként ismerték nevét. Tíz évvel később megtanulta, hogyan reprezentáljon, hogyan igazgassa hírnevét íróasztala mögül, és hogyan legyen jóságos és jelentőségteljes (hiszen számtalan igény ostromolja a sikeres, bizalomra méltó embert) akár egyetlen rövid mondatból álló levélben. A negyvenévesnek, belefáradván megerőltető és viszontagságos munkájába, nap mint nap olyan postával kellett megbiróznia, mely a világ minden tájáról származó bélyegekkel büszkélkedhetett.

Tehetségének köszönhetően éppoly távol állt a banalitástól, mint az excentrikusságtól, ezért egyaránt el tudta nyerni a nagyközönség hitét és a válogatósabbak csodáló, követelőző érdeklődését. Így hát már ifjúként maradéktalanul elkötelezvén magát a – kizárólag rendkívüli – teljesítménynek, soha a henyélést, soha az ifjúság gondtalan hanyagságát nem ismerte. Amikor harmincötödik éve körül Bécsben megbetegedett, egy társaságban a következőképpen nyilatkozott róla egy finom megfigyelő: „Nézzék csak, Aschenbach kezdettől fogva így élt” – és bal keze ujjait keményen ökölbe szorította –; „és sohasem így” – ezzel nyitott kezét kényelmesen leeresztette a szék karfáján. Találó megjegyzés volt ez; és ezzel a rettenthetetlen erkölcsi tartással csak az volt a baj, hogy robusztusnak távolról sem mondható testalkata révén természete az állandó erőfeszítésre csak elhívott{17} volt, ám tulajdonképpen nem született arra.

A fiút az orvosi gondviselés eltiltotta az iskolalátogatástól, és házi tanításra ítélte. Egyedül, társak nélkül nőtt fel, és mégis idejekorán fel kellett ismernie, hogy olyan nemzedékhez tartozik, melyben nem a tehetség, hanem a testi fundamentum a ritkaság, melyre a tehetségnek szüksége volna kiteljesedéséhez – olyan nemzedékhez tartozott tehát, mely legjavát már korán kiadja magából, és melyben az alkotó képesség ritkán éli meg a felnőttkort. Ám kedvenc szava a „kitartás” volt – Frigyes-regényében sem látott semmi mást, csak e parancsszó apoteózisát, ami a szenvedő-tevékeny erény lényegét jelentette számára. Hőn áhította, hogy megérje az öregkort, mert kezdettől fogva úgy vélte, hogy igazán nagynak, átfogónak, mi több igazán tiszteletreméltónak csak az a művészet nevezhető, melynek megadatott, hogy az emberlét mindahány fokán jellegzetesen termékeny legyen.

Mivel tehát a feladatokat, melyekkel tehetsége megterhelte, törékeny vállán akarta hordani, és szeretett volna messzire eljutni velük, fölöttébb szüksége volt az önfegyelemre – ez pedig szerencsére született apai öröksége volt. Negyvenévesen, ötvenévesen, abban a korban, amikor mások rajongón tékozolnak, nyugodt szívvel halogatják nagy terveik megvalósítását, ő kora reggel azzal kezdte napjait, hogy hideg vizet zúdított mellkasára és hátára, majd egy pár, kézirata fejénél ezüsttartóban elhelyezett, hosszú viaszgyertya mellett alvás közben összegyűjtött erejét két vagy három áhítatos órán át a művészet oltárán áldozta. Bocsánatos volt, sőt valójában moralitásának diadalát jelentette, ha a Mája világát vagy az epikus szövegtömeget, melyben Frigyes hősi élete kibontakozott, a járatlan olvasók a szilárd erő egyetlen hatalmas lélegzetű termékének vélték, miközben sokkal inkább apró, napi munkával, ezernyi ihletből rétegződtek nagysággá, és csak azért voltak teljességgel és minden pontjukon kiválóak, mert teremtőjük ugyanazzal a szilárd akarattal és szívóssággal tartott ki éveken át egyetlen mű feszültségének nyomása alatt, amely a tartományt, ahol született, egykor meghódította, és kizárólag legerősebb és legméltóbb óráit fordította a tényleges előállításra.

Ahhoz, hogy egy jelentős szellemi termék azon nyomban széles körű és mély hatást gyakorolhasson, titkos rokonságnak, sőt azonosságnak kell fennállnia a szerző személyes és a vele együtt élő nemzedék sorsa között. Az emberek nem tudják, miért tüntetnek ki egy műalkotást. A hozzáértéstől messze távol úgy hiszik, számos érdemét felfedezték, hogy igazolják érdeklődésüket; ám tetszésük valódi oka kiszámíthatatlan: rokonszenv. Egy kevésbé feltűnő helyen Aschenbach egyszer köntörfalazás nélkül kijelentette, hogy szinte minden létező nagyság dacból fakad: bánattal és kínnal, szegénységgel, elhagyatottsággal, testi gyengeséggel, züllöttséggel, szenvedéllyel és ezernyi akadállyal dacolva jön létre. Ez azonban több volt puszta megjegyzésnél, tapasztalat volt, életének és hírnevének képlete, életművének kulcsa; csoda-e hát, ha legjellegzetesebb alakjainak erkölcsi jellemvonásaiban és külső megnyilvánulásaiban is megmutatkozott?

Az új, sokrétűen individuális alakokban visszatérő hőstípusról, melyet az író előnyben részesített, egy éles elméjű műítész már korábban ezt írta: „egyfajta intellektuális és fiatalos férfiasság” koncepciója, mely „büszke szeméremmel összeharapja fogát, és nyugodtan áll, miközben kardok és dárdák hatolnak át testén”. És ez látszólag túlságosan is szenvedő jellege ellenére szép, elmés és pontos meghatározás. Mert a sors, a kín elviselése kellemmel nem pusztán tűrést jelent: aktív teljesítmény, pozitív diadal, és Szent Sebestyén{18} alakja, ha a művészetnek nem is, a szóban forgó művészetnek bizonyosan legszebb jelképe. Aki belepillantott ebbe az elbeszélt világba, láthatott: elegáns önuralmat, mely a belső rothadást, a biológiai pusztulást a végső pillanatig rejtegeti a világ szeme elől; sárga, érzéki hátrányokkal küszködő rútságot, mely képes parázsló gerjedelmét tiszta lángra lobbantani, mi több, a szépség birodalmában uralomra törni; sápadt aléltságot, mely a szellem izzó mélységeiből merít erőt, hogy egy egész, öntelt népet vessen a kereszt, az aléltság lábai elé; szeretetre méltó kitartást a forma üres és szigorú szolgálatában; hamis, veszélyes életet, a született csaló gyorsan ernyesztő vágyát és művészetét; ha szemügyre vette bárki is ezt a sorsot és megannyi hozzá hasonlót, kételkedhetett-e abban, hogy létezik egyáltalán más heroizmus, mint a gyengeség heroizmusa? De vajon mely hősiesség lehetne korszerűbb ennél? Gustav Aschenbach mindazok költője volt, akik a kimerültség határán dolgoznak, a túlterheltek, a már felőrlődöttek, de még mindig kitartók költője, a teljesítmény mindezen moralistáié, akik satnya testalkatukkal és merev eszköztárukkal akarat-elragadtatásuknak és elmés önigazgatásuknak köszönhetően legalábbis egy időre kicsikarják a nagyság következményeit. Sokan vannak, ők a kor hősei. És ők mindnyájan magukra ismertek művében, úgy érezték, igazolja, felemeli és megénekli őket, köszönettel tartoztak hát neki, és hirdették nevét.

Fiatalon kíméletlen volt korával szemben, mely rossz tanácsokkal látta el, botladozott a nyilvánosság előtt, baklövéseket követett el, kiszolgáltatta magát, szóban és művében megszegte az illem és a megfontoltság szabályait. Mindazonáltal méltóságra tett szert, mert állítása szerint minden nagy tehetséggel veleszületett egyfajta természetes törekvés és ösztönzés, sőt azt is mondhatnánk, hogy teljes fejlődése tudatos és dacos, a kétség és az irónia minden gátját áthágó felemelkedés volt a méltóságra.

Az eleven, szellemileg kötetlenül megragadható anyagformálás biztosítja a polgári tömegek elragadtatását, ám a fenntartások nélkül szenvedélyes ifjúságot csak a problematikus témák ragadják magukkal: márpedig Aschenbach, mint bármely ifjú, problematikus volt, fenntartások nélküli. Kényszerű szenvedéllyel szolgálta a szellemet, rablógazdálkodást űzött a megismeréssel, felőrölte a vetőmagot, titkokat szolgáltatott ki, gyanús volt neki a tehetség, és elárulta a művészetet – igen, miközben képalkotásai szórakoztatták, felemelték és lelkesítették a hívő, műélvező közönséget, az ifjú művész a művészetet, a művészi lét kérdéses mivoltát illető cinizmusával kápráztatta el a huszonéveseket.

Ám úgy tűnik, egy nemes és derék szellemet semmi sem tompít el oly gyorsan és alaposan, mint a megismerés éles és keserű bája:{19} és az is bizonyos, hogy az ifjú bús-lelkiismeretes alapossága sekélyesség csupán a mesterré lett férfi mély elhatározásával szemben, aki megtagadja, elutasítja a tudást, és emelt fővel túllép rajta, amennyiben a tudás a legcsekélyebb mértékben is alkalmas arra, hogy megbénítsa, elcsüggessze, lealacsonyítsa az akaratot, a tettet, az érzést és magát a szenvedélyt. Hogyan másként volna értelmezhető a