© Hartay Csaba, 2022

© Scolar Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket a www.facebook.com/scolarklub oldalon!

Scolar Kiadó, 2022

1016 Budapest, Piroska u. 13.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Szerkesztő: Györe Bori

Borítóterv: Papp Rita

Korrektor: Szeles Dorottya

ISBN 978-963-509-643-5

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Otthagytam a szakmunkásképzőt, ez körülbelül

rá egy hónapra volt. Beállított két haver, menjünk el

valamerre, majd kirúgunk a hámból. Nagynehezen

beleegyeztem. Elmentünk, csavarogtunk, aztán

visszamentünk a lakásra. Felöltöztem, pénzt vettem

magamhoz, alkalomhoz illően. Közben haver

erőszakoskodni próbált anyámmal. Gondoltam,

hogy ittunk, azért van. Szóltam neki, összeverekedtünk,

négyszer megszúrtam, meghalt. Röviden ennyi volt. Így.

Fejezd be, hülye vagy, ne csináld, lökdösött. Átlökdösött

a másik szobába, akkor már gondoltam rá, hogy

másformán kell elintézni. Megütött kétszer, utána

tudtam, hogy ebből verekedés lesz. Tudtam, hogy

erősebb. Az alkalom adta, ott volt a kés, megszúrtam.

Nem úgy szúrtam, hogy meg akarom ölni, csak, hogy mégis

észrevegye magát. De nem tudott belenyugodni, nem tudta

elviselni, hogy valaki jobb nála. Még egyszer nekem jött,

rám rontott, ezt megismételte kétszer, háromszor,

rálökött az ágyra, és akkor szúrtam meg komolyabban.

Ez volt a halálos szúrás, ami a bal szívbillentyűjét sértette meg.

Meghalt. Amikor rám zuhant, tudtam, hogy meghalt,

tisztában voltam vele. Bal oldalt szúrtam meg. Tudtam,

hogy csak szív, tüdő, ezek a szúrások, amik végzetesek.

Kibújtam alóla, felálltam, megnéztem. Ránéztem, tudtam,

hogy meg van halva. Kimentem, anyám ájultan feküdt

az alkoholtól a másik ágyon. Visszamentem, leellenőriztem,

mi van, ha mégsem. Benne volt, hogy hátha mégse halt meg.

Hát meghalt. Pulzus nem volt, lélegzés nem volt. Tudtam,

hogy ez már csak kifelé. De már előtte észre lehet rajta venni,

mikor megfogja az ember. Még a pulzusát nem is tapintja,

de már akkor érzi, hogy halott. Teljesen ernyedt, izzadt,

szinte nyálkás a verejtéktől. Abban a pillanatban tudni

lehet, hogy meg van halva. Szóval elég csúnya. Bezártam

az ajtót, úgy csináltam, mintha csend lenne, nyugalom,

senki sincs otthon. Letakartam a pléddel, mást mit tudtam

csinálni. Nem nagyon lehet ellene tenni. Gyorsan

végiggondoltam, hogy mik az esélyeim. Gondoltam,

eltüntetem. Lehetetlenség, utoljára engem láttak vele,

tehát úgyis hozzám vezettek volna a szálak. Aztán arra

gondoltam, hogy nincs más, fel kell magam jelenteni.

Kinéztem, láttam, este van. Most még az hiányzik, éjszaka

jól meghurcolnak, megraknak benn a rendőrségen.

Kicsit sok lett volna reggelig, nem hiszem, hogy el tudtam

volna viselni. Gyorsan segítettem magamon, fél liter vegyest

bevágtam. Pihentem egy kicsit. Amennyire tud az ember

ilyen állapotban. Reggel kihívtam a rendőrséget, bevittek.

Kicsit kikészültem, de minden orvos adott nyugtatót,

aki az utunkba került. Ha bent van az ember, az első nap

még olyan furcsa, de eltelik két-három nap, addigra

belenyugszik. Tudja, hogy most már nyugi, ki van

vonva a forgalomból egy időre. Muszáj belenyugodni.

Bajtai András:
Az alkalom

Ez nem igazi börtön. Itt csak mi vagyunk, fiatalok. Srácok. Azt hittem, sokkal rosszabb fog lenni. De el lehet viselni. Elviselhetetlen is tud lenni. Zsolti, az egyik zárkatársam elmesélte, hogyan lehet karácsonyfát nyelni. Egy ilyen fém, drótos izé, tudod, cérnával betekerve, és a gyomorsav lemarja a cérnát, és akkor kinyílik odabent, utána irány a gyengusz, mert olyan fájdalmaid vannak. Ha egyszer kikerülök innét, esküszöm, valami nőt megismerek, és elmondom neki, hogy nézd, hát ez van, ha engemet így is meg tudsz szeretni, akkor én nagyon boldoggá teszlek. Családot akarok alapítani, egy kisfiú kell, és egy kislány. Valami kertes ház farkaskutyával, használt autó, egy Trabi vagy egy Wartburg. Elszegődöm dolgozni is, normális életet akarok élni. Itt bent nem igazán beszélünk a balhéinkról. Mindenki megcsinálta, elkövette, valaki tagadja, de kár tagadni, ha ott van a hulla, akkor nem érdemes pofázni. Ez is igazi börtön, csak nem öregek vannak bent, hanem fiúk. Itt bent, ezek a fiúk nem látnak nőt. Én a többieket sem akarom látni sokszor. Valaki itt nő fel, itt akar először kúrelni, és itt nincs nő, itt mi vagyunk. 1983. október hatodikán kerültem Tökölre. Ártatlan vagyok, belehajszoltak egy gyilkosságba, súlyos testi sértés akart csak lenni, de nem bírta a mandró, sajnos belehalt, gyenge volt. Jártunk buzikat verni, kitaláltuk, hogy ő biztos buzi, mert mink úgy gondoltuk, és jól elvertük, nem is kérdeztük, hogy buzi-e, csak megrugdaltuk keményen, megérdemelte. Hideg itt minden. Lassan telik bent az idő, de itt egyből tél lett, egy börtönben milyen évszak is lehetne, csakis tél. Itt minden vasból van, minden kattan és csörren, tele vagyunk zárakkal és lakatokkal. Nincsenek barátaim, csak zárkatársaim. Először nem akartam buziskodni, csak mikor bejött közénk a Béci, akkor a Jenő megkérdezte tőle, hogy csicskám leszel, vagy köcsögöm, és a Béci nem mondott semmit, csak bemárelt egyet a Jenőnek, aki utána feleszmélt, és ájulásig verte őtet, úgy kellett fellocsolni. Ki akar ide jönni? Inkább a halál. Sokat gondolkodom a halálon, hogy befalcolok, és kész, engem hagyjatok ki ebből, megszopattam a bandát, kikerültem innét, oké, nem élve, de akkor is én nyertem, még ha kampec is. Itt minden olyan hideg, és minden csupa vas. Csupa kattogás és zaj. Meg ezek a lámpák. Mink le se bírjuk kapcsolni, ha akarjuk, mi itt nem is akarhatunk nagyon semmit. Edzünk a zárkában. Nyomjuk a fekvőket. Kistolonc, nagytolonc. 100-100. Amikor leereszkedek a padlóig, érzem a többiek lábszagát. Mindenhol büdös van. Mennyi fasz, segg meg izzadó hónalj bűzölög itt, jó, hogy büdös van. Meg a hipó, az is büdös, ez nem tisztaság. Ártatlan vagyok. Nem én öltem meg azt a fazont, a többiek is rugdalták. Az én késem pengéje túl hegyes volt, mert olyan könnyen becsúszott a mellkasába, és tüdőt érhetett a szúrás, fel se fogtam, olyan gyorsan történt. Itt minden belassul, vagy inkább nem is telik egyáltalán. Nem akar múlni, mintha be lenne velünk zárva ide, és nem tud nekilendülni. Az a csengő, mennyire utálom hajnalban. Szerintem az őrök is utálják. Ne csak őrizd, utáld is, esküszöm, így vannak velünk is. Az ember innentől ki van vonva a forgalomból. 1983. Most tél van, de nekünk az igazából mindegy, milyen évszak van odakint, itt nincsenek szép, nyári napok, meg meleg, téli esték, itt csak neonfények vannak, meg csupa vas és rács minden. Ezek a zajok, esküszöm, ezek a legrosszabbak. Hogy valami miatt mindig összerezzenek. Itt nem szabad mutatni, hogy félsz, mert megbasznak a zárkatársaid. Meg hogy mi lesz, ha kikerülünk, erről sem beszélünk. Ők sem mondják. Néha azért csak mondják, én is mondom, de nem szabad, mert annál rosszabb. Ha innen kikerülünk, mi akkor is itt maradunk már. Mintha valami madzag lenne rajtunk onnantól, így képzelem, és mindig megállít ez a börtön, mert van egy görcs, amivel ennek a zárkának a rácsaihoz vagyunk kötözve. Esküszöm, elszakítanám. Jó lenne valahogy kitörölni, letagadni ezt az egészet, hogy ne bántsanak ez miatt odakint a tisztességes állampolgárok, hogy azt higgyék, mink is olyanok vagyunk, mint ők. Még a tetoválásomat is eltakarnám. Ilyenkor örülök, hogy nem a nyakamon van az a tigrisfej, hanem a mellkasomon. Ha lesz egy nő, aki elfogad így, én nagyon boldoggá fogom tenni őt. Dolgozni fogok, semmi balhé, inni is csak ünnepekkor. Pár pohárral, esetleg üveggel. Elegem van ebből. Még csak nemrég jöttem, de itt mindig egyforma évszak lesz. Múltkor a zárkaablakból Józsival néztük a repülőt. Kék volt az ég, a legszabadabb kék. Józsi mondja, hogy ezen a repülőn csomóan ülnek, és eszükbe sem jutunk. Mi látjuk a repülőt, ők viszont nem látnak minket. Nem értettem, mit akart ezzel Józsi, de csak a szabadságról beszélt, hogy repülni mi csak álmunkban tudunk itt. Jó volt látni azt a repülőt. Mintha berepült volna a zárkánkba. Leültem az ágyamra, és még onnan is láttam, ahogy húzza azt a fehér csíkot, átlót húz az ablakunkra. Bele kellett volna valahogy kapaszkodnunk. Jó érzés, hogy volt egy repülőnk pár percig. Ugyanúgy minden a mienk itt is. Ezt kell hinnünk, különben megbolondulunk. Az agyunkat nem lehet bezárni. Szarházi őrök, úgyis arra gondolunk, amire akarunk. Amikor bejöttem, esküszöm, gyerek voltam. De itt mindenki megöregszik. Nem múlik az idő, vagy csak nagyon lassan, valahogy csak mi múlunk. Jenő hajtogatott egy repülőt abból a levélből, amit az anyja írt neki. Mondtam Jenőnek, hogy itt mindenki csicska, még akkor is, ha nem. Majdnem megütött. Csak dulakodás volt. Hogy most ezért, vagy nem, de azóta másik cellában vagyok. Hiányzik Jenő, jókat tudott mondani. Azóta csak Józsival üti ököllel éjjelente a falat. Hallani a dübögést, ők azok. Ketten vannak egy cellában hetek óta. Nem illenek össze, de összerakták őket az őrök, szerintem direkt, hátha az egyik kinyírja a másikat, ezek az őrök eztet élvezik, sosem avatkoznak közbe, ha üti az egyik rab a másikat, verjék csak szarrá egymást, halálra, annál kevesebbet kell etetnie őket az államnak. Így vannak vele. Én mindkettejükkel ellennék, de nem lehet, este, a tusolásnál szoktunk találkozni, múltkor még meleg víz is jutott nekünk. Beszélgettünk, Jenő mindig azzal jött, hogy ő tisztességes lesz, ha kikerül innét, de ahhoz sok pénz kell, de ahhoz meg nehéz tisztességesnek lenni. Józsi szokás szerint kiröhögte, hogy milyen faszságokat mond. Egyiknek sincs igaza, de valahol mindkettőnek igaza van. Nekem meg magányom van, az maradt csak.

Az álmodás, az tartja bennem a lelket, testvérem. Tudod, mikről szoktam álmodni? Hogy anyámék főznek valami finom kaját, töltött káposztát. Meg van véres hurka is. Látod, vérrel álmodom. Azért nem vagyok bűnös, mert eleve nem is én akartam verekedni. Engem mindenbe belerángattak. Nem vagyok verekedős, de ha valaki belém köt, azt szétütöm. Én komolyan képes vagyok addig ütni valakit, amíg pofázik, vagy mozog, hogy tanulja meg a leckét. Engem nem érdekel már az sem, ha itt kell még tovább bent lennem. De azért néha elképzelem, hogy jó lenne lelépni innen. Kimászni a kapun, elindulni messze, haza vagy egyenesen Pestre. Szerencsét próbálni. Álmodni jó, olyankor nem piszkálnak az őrök, nem hallani a záraknak az örökös kattogását. A folyosó hangjait. Ezek a hangok a legfélelmetesebbek, ahogy azok a léptek kopognak, vagy inkább csattognak. A nyikorgások, a vasak koppanásai. Rosszat nem szeretek álmodni. Múltkor azt álmodtam, hogy ki fognak végezni, esküszöm. Az azért nem volt olyan jó. Nyílik az ajtó, és akkor elmondják, hogy fogjam a cuccaimat, megyek a siralomházba. És akkor így mentem az őrökkel, de ilyen rohadt hosszú folyosón, és csak mentünk, felettünk meg ismétlődtek a neonok, sokáig, csak jöttek, jöttek, és nem akartak elfogyni. De végig nagyon féltem. Élőben nem félek én ám semmitől, farkast széttépek, kutyákat, mindenkit, de álmomban más, ott minden olyan, mintha kisgyerek lennék. Te amúgy be mered vallani, hogy félsz itt a cellában? Beszari vagy, látom a szemeden. Csak ugratlak, köcsög gyerek. Nem vagy köcsög, csak csicska, álljál le! Baromkodtam csak. Nézd, és még meg akar ütni. Gyere, na! Jól van, nem bántalak, mert nem szeretem a gyereksírást. Álmodni kéne, de úgy, hogy itt kitaláljuk, hogy mit álmodjunk, és akkor azt kajak megálmodni egy az egyben, de úgy, hogy győzünk, meg van egy csomó lovettánk. Valami nagyon gyors autókkal száguldozni. Bankot rabolni, nőket szedni fel. Nem akarok én bűnözni, csak ha már börtönben vagyunk, akkor álmodjunk olyat, hogy igazi bűnözők vagyunk, tele pénzzel. Nem ilyen nyomorult kis gyilkos szarházik. Te ölnél még egyszer embert? Én direkt biztosan nem, ez is véletlen volt. Álmodtál már azzal a nénivel, akit véletlenül megöltél? Mit akartál tőle, Józsi? Pénzt? Vagy meg is akartad kúrelni a nénit? Te nem beszélsz erről, csak mindig befordulsz a fal felé, ha ezt felhozom. Mit fáj ez neked? Leülöd, hazamész, az a néni már nem fog neked rikácsolni többé. Szarházi öregek, kuporgatják a pénzüket, mink meg fiatalok, mennénk az éjszakába, és akkor nem adnak nekünk egy fillért sem. Dolgozzunk meg érte. Hol? Mikor? Nekik minek annyi összegyűjtött pénz? Adják nekünk balhé meg ordibálás nélkül, sokkal jobban járnak, de nem, ők a rikácsolást választották. Az unokáik le se szarják őket, magukra se költik, csak dugdossák ágyneműbe, ruhásszekrénybe. Annyit mondjál már meg, hogy te komolyan meg tudtál volna kúrelni egy ilyen nénit? Hány éves volt? Lehetett az hatvanöt vagy hetven is, nem igaz, Jocó? Eljátszod, hogy alszol, attól még úgysem jön a jó álom a menő kocsikról meg a jó nőkről. Vagy te már csak öregasszonyokról akarsz álmodni, Józsi? Baszd meg magad, Józsi, aludjál akkor, irigyellek, én itt nem tudok csak így aludni. Hallod, mintha valaki járkálna? Kopognak. Valaki veri a csövet egy szomszéd zárkában. Ezek sem tudnak aludni. Meséljek, mi van otthon? Nem sok minden. Szerintem, mint nálatok. Nem nagyon voltak játékaink. Volt egy ágy, egy ilyen nagy kanapé, vagy minek mondják, azon birkóztunk a bátyáimmal. Kijöttek a rugói is. Komolyan. De vérre menően birkóztunk ám, nem csak játszottunk, engem a Zsolti majdnem megfojtott, Kálmánt meg én rúgtam úgy nyakon, hogy majdnem eltört a gégéje. Véreset köpött, csúnya volt. Apám is vert minket. Szíjjal, bottal, rossz fotelnak a karfájával. Amit megfogott, azzal górált oda. Mindig ivott, már a munkahelyen is. Bejárt valami építőiparba, de csak ittak. Először anyámat rendezte le, utána meg mink kaptunk, ha még volt ereje. Elterveztem, már akkor, hogy annyit fogok gyúrni meg mindenfélét edzeni, meg karatézni is, hogy egyszer leütöm, visszaadom neki azt a sok szart, amit anyámnak meg a tesóimnak adott. Nem is jönnek meglátogatni. Anya írt a múltkor, de csak képeslapot. Szeretnek. Én meg szeretnék kiszabadulni. Álmodni kéne arról is, milyen lesz kint. Megcsinálni valami nagy balhét, és jól élni utána. Kirámolni egy boltot vagy kocsmát. Ahol tudnánk, hogy a pénztárgépben ott a sok ezres, ötszázas. Anyunak is adnék egy köteggel. Apámnak nem, csak meginná azonnal. A világ pénze nem elég piára neki. Nem nagyon voltak nekünk játékaink. Csúzliztunk. Meg nyilaztunk. Engem nem érdekelt, én mindenre és mindenkire rálőttem, ami élt és mozgott. Szartam rájuk, le akartam szedni őket. Horgászni is eljártunk, de csak halastóra, bevetős pecával meg hármas horgokkal. Pontyokat rángattunk ki, e. Megkergettek a halőrök vagy a mezőőrök, nem is tudom már. Nem kaptak el szerencsére, még azokat is meg kellett volna gyepálnunk a bátyáimmal. Még az kellett volna, hogy valamelyik bekrepáljon nekünk. Gyenge szarok ezek mind. Ha mindenki olyan erős, fasza csávó lenne, mint mink, nem itt lennénk, hanem most is harcolnánk az utcán. Őmiattuk kerültünk be ide. Nyápic kis szar alak mind. Jár a szájuk, de ha meglátnak egy pillangókést, összehugyozzák magukat a félelemtől. Akkor add ide, amid van, és nem bántunk. Hát ez miatt vannak az erőszakoskodások, mert olyan makacsok néhányan. A te öregasszonyod is, gondolom, mennyire nyivákolt. Fogta volna be a pofáját, talán még ma is süthetne süteményt. Mit tehettél te arról, hogy ilyen hülye természete van? Én nem védeni akarom magunkat, csak ezek itt mindig az igazsággal meg a bűnökkel jönnek. Az ilyen gyenge mandrók nem bűnösek, csak mink, akiket erősre edzett az élet? Új életet kéne kezdeni, igazad van. Hagyni ezeket a bűnöket, de ha egyszer nem hagynak élni minket? Mindent elvesznek tőlünk, és a jómódúaknak adják eleve, hát milyen igazság ez, tesó? Anya mondta, hogy minket a bátyáimmal csak a rosszaság érdekelt. Én szerettem volna tanulni, de nem bírok jól olvasni. Hiába mondtam a köcsög tanárnak, hogy mondja el, mit kéne megtanulnom, csak pofázott, hogy hányadik oldal ottan a könyvben. Nem is volt tankönyvem, még füzetem sem nagyon. Egy ilyen kis ceruzám volt, e. Mondta a diri, hogy valami állami büntetést fog kapni a családunk, ha nem járok be rendesen. Az ilyen iskola csak a jómódú, gyenge gyerekeknek való, akik az utcán nem tudják megvédeni magukat, és nem tudnak megharcolni a pénzért, vagy valami jó ruhadarabért. Én még télikabátot is szedtem le gyerekekről. Bőgtek, de nekem meg kellett a pénz. Anyám adta el azokat a kabátokat, és még azt mondta, hogy nem akarja tudni, honnét vannak. Tudta ő aztat nagyon jól. Kellett a pénz neki is, nekem is, de a bűnösök már csak mink lehettünk a bátyáimmal, mert örökké verekedtünk. Te, de én nem tartom magam verekedősnek annyira, hé. Ha most annyira idegesítene, hogy elalszol itt felettem az ágyon, akkor már bevertem volna az orrodat, te gyerek. Hagylak békibe. Nyugodjál meg, álomszuszék. Álmodni, Józsi, mit lehet mást itten bent? Kimenni az udvarra, osztán ott menetelni, mint az igazi rabok. Állandóan kirángatnak hajnalban, amikor már leginkább tudna aludni a sok szerencsétlen. Én nem érzem magam igazi rabnak, én szabad akarok lenni, én eztet érzem, a szabadságot, itt belül, hiába vagyok ide bezárva. Nehezen telik itt egy délelőtt is, hát még az éjszakák, ha nem bír az ember csak úgy elaludni. Álmodni kell, azt nem vehetik el tőlünk az őrök, az ilyen jó kis alvás közbeni kalandokat. Jó nőkkel találkozni álmunkban, megfogdosni őket, benyúlni nekik, az is tetszene. És nem öregasszonyokkal, hallod. Ha innen kiszabadulunk, akkor a bűnünk elmúlik szerinted? Érted, hogy kérdezem. Vagy ez a bűn, ha már megtörtént, akkor nem akar sohasem véget érni?

Talán ez nagyobb büntetés, mint a büdös lábadat szagolni még évekig, Jenő. Álmodni fogok, utolérlek, ott leszünk kint, a közös álmunkban, viszünk pénzt a te szüleidnek is, mindenki boldog lesz. Elmegyünk valami zenés helyre, és beiszunk. Ilyet fogok álmodni, ha már nem hallom ezeket a börtönzajokat, ezeket a rémisztő kopogásokat, zörgéseket, még szerencse, hogy én semmitől sem félek.

Józsi, hogy te mennyit tudsz pofázni, okoskodsz örökké, de én nálad is többet beszélek, ha rám jön.

És mennyi baromságot, Jenőke. Felébreszted az embert. Csak azért nem szóltam közbe, mert megvártam, mi lesz a vége, de te egyfolytában magadat mented, meg hazudozol. Nem tök mindegy már? Kinek akarsz vetíteni? Nekünk? Vagy az őröknek? Nincs már kinek hazudni. Itt nincs senki, aki máshogy nézne rád attól, ha szépítgeted a saját bűneidet. Itt vagy bent, neked már mindegy. Hogy te nem vagy verekedős, de közben mást sem csináltál egész életedben, csak másokat ütöttél. Mit akartál elérni ennyi ökölcsapással? Mit akarsz elérni ezekkel a süket dumákkal, hogy nektek nem voltak játékaitok a büdös bunkó bátyáiddal? Sajnáljalak? Nekem volt egy csomó játékom, és mégis itt vagyok, veled egy zárkában. Az én apám is ivott, vagyis még most is iszik, gondolom, csak nekünk volt pénzünk. Nem vert apám. Engem sem, a húgomat sem. Anyut sem. Csak ivott. De a rendszeres részegségében volt valami megcsalás. Hogy ez neki kevés, vagy valami másra vágyik. Nem tudom, mire, kurvákra, szabadságra, csak közben megszülettünk, és a mámorral akart bennünket eltüntetni. És adott pénzt apám, mindenkinek, elég sokat. Anyunak is. De nem volt elég. Vagyis nem a pénzből kellett volna több. A több pénzzel csak még jobban eltávolított magától. Mi a bajod, kisfiam? Itt egy ötszázas, költsd el, amire akarod. És nem kérdezte, mire verem el. Elszórtam baromságokra. Már egész korán ittam, 13 évesen már voltam részeg. De most mindent be kell itt vallanunk egymásnak? Mi volt ez a zörgés? Mintha erre járnának az őrök. Ezek itt vonulgatnak. Jenő, te is hallod? Vagy most te tényleg elaludtál? Nem álmodtam én semmit. Nem megy az álmodás, nincsenek is talán vágyaim, csak esetleg annyi, hogy rohadtul máshogy kezdeném a fiatalkoromat. De a tanulás olyan unalmas volt, nekem kalandok kellettek. Nekem izgalom kellett, és ezek a lopások, kisebb rablások teljesen lázba hoztak minket a haverokkal. Tele voltam pénzzel, amikor bemásztunk ahhoz az öregasszonyhoz. Mész a picsába, dehogy akartam én egy öregasszonyt lekúrni, fel se állt volna a faszom. Szórakozol velem, Jenő, szopatsz, hogy hátha fel tudsz kellően hergelni, és akkor lejátszunk egy komolyabb bunyót, mert neked ez hiányzik, nem is a szabadság, csak hogy verjél valakit. Verjed a tudod, midet, te hülye gyerek. Aludjál, bazmeg. Hogy én milyen egy sötét barommal kerültem egy cellába, tisztára tuskó paraszt, azok a szövegek, az a megfogalmazás, az az agyatlan fejtegetés. De az is igaz, Jenő, hogy te is csak azon aggódsz, hogy akkor ez a bűn meddig is tart ki, hogy elmúlik-e ez nekünk. Hát akkor elmondom, hogy ezt mindketten kurvára beszoptuk, mert ez nem fog elmúlni, nincs olyan, hogy kigyógyulunk a saját, befeketített múltunkból, ezt felejtsd el. Lehet reménykedni, hogy kikerülünk, és senki sem fog kutakodni, vagy csak annyi lesz, hogy ja, hát Tököl, nem olyan nagy dolog, akkor biztos csak elcsentetek a boltból egy üveg piát, és ennyi, minden gyerekkel megesik. Nem, Jenő, mi embert öltünk, bazmeg. Te késsel és ütéssel, én meg ütéssel és késsel. Szégyellem, hogy itt vagyok veled, és hallgathatom még évekig az ostobaságaidat, ebbe fogok én beleőrülni, nem abba, hogy meg akarsz baszni a hasonlóan állatias haverjaiddal, ha nem lesz a zárkában köcsögöd, engem az sem érdekel már. Illetve dehogynem, mert mit szépítsem, mindentől félek, inkább baszd meg magadat, itt minden tragikus, még az az egy perc is, amikor megvilágosodva rájövök, hogy itt minden menthetetlenül aggasztó, és nincs semmi, ami elvonná a figyelmünket, csak az álom. Ebben igazad van, Jenő, az alvás, ami egyre szaggatottabb, egyre zaklatottabb és rövidebb, rettegve alszom el, mert ha felébredek, tudom, mi vár rám. Jenő, én bevallom neked, hogy nagyon félek. Én most itt kimondom, hogy nemcsak a hangoktól rettegek, hanem leginkább saját magamtól, hogy én ezt ép ésszel nem fogom tudni végigcsinálni, mutatni, hogy rohadt erős vagyok, de közben meg befordulok a fal felé, és villanyoltás után halkan bőgök, mert egy gyenge, gyáva szar vagyok. A jó édes anyádat, Jenő, keménykedsz itt nekem, én meg eljátszom a szemedben, hogy a haverod vagyok, mert nem akarok veled verekedni, de közben gyűlöllek a hasonszőrű, ostoba barom rabtársaiddal együtt. Rettentően gyűlölöm, hogy itt legjobb esetben te lehetsz a barátom, mert a többiek még nagyobb tahók. És kénytelen vagyok naponta hallgatni a szánalmasan egyszerű dumáitokat izom- és faszméretről, meg hogy kiket hogyan vertetek meg, és kiket hogyan kúrnátok meg. Ha tudom, hogy ez a bandázás nálam ide vezet, én elszaladok az első gyülekezőről, hazáig futok, és megkérem anyuékat, hogy iskolán kívül ne engedjenek sehová. Kár érte. Vagy nem is kár, mert így én is megtanulom, hogy ami egykor vágyottan izgalmas volt, az ma gyötrő, és az idők végezetéig untatni fog. Mert itt végezni fog velünk az idő, itt nincs kegyelem. Nem is kell azt álmodni, hogy elvisznek egy hosszú folyosón keresztül a siralomházba, nem kell ilyen képzelgés, ez az egész maga a siralomház, mert ha mi innen kikerülünk, Jenő, te ostoba csicska, mert az vagy, akkor nagyobbat szopunk, mintha a másvilágra kerülnénk. Nem lesz ott kint semmiféle buli meg zenés szórakozóhely, se csaj, se autó. Gyalogolhatsz véget nem érően egy ködös, novemberi úton, egyedül, mert a kutya nem lesz rád kíváncsi, anyád nem fog eléd jönni, mert a reménységéből egy szégyen lett, egy gyáva gyilkos, egy verekedős kis takony, aki voltál és maradsz is örökre, nem fogsz megmenekülni. Álmodozhatsz, de ez vár rád, és sajnos rám is. És ezeket én most csak gondolom, motyogom magamban, Jenő, mert jólesik félig kimondani, úgy tenni, mintha ordítanám, de tőled is félek, és nem beszélek hangosan, mert ha véletlenül felébresztenélek, te bevernél egyet ököllel. Mert egy agresszív görény vagy, és nekem veled kell együtt álmodoznom ezen a pár négyzetméteren. Aludjunk, Jenő, de nekem ahhoz sincs kedvem, mert rettegek a holnap világától, ugyanettől, ami ma is volt itt körülöttünk, örökre agyonvágtam magam, és hozzátok fogok aljasulni, butulni, mert az álmaim is kiüresednek majd idővel, irigyellek, hogy ennyire ostoba vagy, és hiszel abban, hogy majd jobb lesz. Talán ezért az egyért irigyellek.

Nem alszom, te pöcs. Motyogsz itt nekem, mint valami meghibbant barom. Beszéljél értelmesen. Itt nem lehet aludni, ha valaki pofázik, még ha halkan is, nem megy. Így nem tudok. Mocorgok, nyikorog ez a rozsdás vaságy. A mocorgástól nem tudok elaludni, de mire elaludnék, nyikorog ez a szar, te meg feszt motyogsz. Hát így hogy aludjak? Így nagyon lassan fog eltelni ennyi év, verjem a szádba. De mit képzelsz te magadról? Többnek hiszed magadat minálunk? Mire vered magad? Olyan rohadt okos vagy? Mi felülről nézve ugyanolyan szar alakok vagyunk. Mindketten ide vagyunk bezárva, hiába származol módosabb családból, egy szar senki vagy, akit emberszámba se fognak venni, ha innest kikerül. Ugyanúgy, mint mindenkit, aki itt rohad bent. Szarháziak gyülekezete. Irigyelsz, mert szerinted egyszerű vagyok, mint az ék? Akkor most belébaszom anyád hátába ezt az éket, osztán visíthat. Csak elképzeltem, nyugi. Nem bántanám én az anyádat, mert még elkezdesz itten nekem pityeregni, gazdag gyerek. Józsi, meg kell nekünk innen szöknünk. Meg kell ölni az őröket. Kikaparni egy téglát a cella falából, és azzal fejbe márelni a smasszerokat. Akár körömmel is kikaparni. Vagy széttörni valahogy a vécét, és az éles darabokkal levágni az egyik őr fejét, olyan vérfürdőt rendezhetnénk, hogy behugyoznék a gyönyörűségtől. Megfürdenék az őrök vérében, te nem? Te persze jó gyerek vagy, te csak öregasszonyokat gyilkolsz hobbiból, aztat lehet, az nem káros. Nem vagyunk mink bűnösök, csak szar napunk volt, párszor, hetekig. Hát van ilyen mindenkivel. Azon szoktam röhögni, hogy felülről nézve az őrök is ide vannak bezárva, Isten szemében ők is ugyanolyan bűnösök, esznek a mi bűnünkből, zabálják a bűneinket, megosztjuk velük a sok szarságot, amit megtettünk, belenyalnak, itt vannak velünk nappal, éjjel, felülről nézve az őrök is itt fognak megrohadni. Te nem félsz, hogy megőrülsz? Ez az éjszaka nem akar eltelni, már mióta tart, hogy fog így eltelni az a sok év?