Borítószöveg

„Mi, nők túl sokáig verdestünk a férfiak által készített kalitkában, és most, amikor az összedőlni látszik, semmi sem kérdőjelezheti meg autonómiánkat, semmi sem szabhat gátat útkeresésünknek.”

„Véget ért egy kísérlet, amelyre egy évet szántam az életemből (...) Mi tagadás, végigrettegtem ezt az időszakot. (...) Regényíróként értelmeztem a feladatot, és kizárólag a szívemhez közel álló kérdésekkel foglalkoztam, amelyekre – ha időm és kedvem engedi – egyszer még visszatérek, hogy kidolgozzam a megfelelő narratív keretet és eszközöket” – ezekkel a szavakkal búcsúzik Elena Ferrante 2018-ban a The Guardian olvasóitól, miután egy évig heti rendszerességgel rovatot vezetett az újság hasábjain.

Az ötvenegy lírai, önéletrajzi elemekkel átszőtt gondolatszövedék a szerző írói műhelyébe enged betekintést. Ferrante hétköznapi kérdésekről – politika, hagyomány, történelem, filozófia, környezetvédelem, női szerepek, barátság, féltékenység, anyaság, szexualitás, öregedés – fejti ki a véleményét úgy, hogy sajátos, karakán nézőpontjával olvasóját egy újfajta, éles fókuszú, emancipált szemléletmódra készteti.

A tőle megszokott módon ezúttal is határokat feszeget, átrajzolja mintázatainkat, hogy a megszokott ösvényekről új utakra tereljen, gondolkodásra és kérdések feltevésére késztessen.

A Véletlen találatok című kötetet csakúgy, mint a The Guardianben megjelent cikkeket, a Dániában élő olasz művész Andrea Ucini illusztrálta.

Fordította Király Kinga Júlia

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Elena Ferrante: L’invenzione occasionale

Edizioni e/o, Roma, 2019

Illusztrálta Andrea Ucini

Copyright © 2019 by Edizioni e/o

Hungarian translation © 2021 Király Kinga Júlia

Magyar kiadás © 2021 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Gerhes Gábor

ISBN 978-963-355-780-8

Szerkesztette Tönkő Vera

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Összefeszülések

2019. március 18.

2017 őszén keresett meg a The Guardian azzal, hogy vezessek náluk heti rovatot. A felkérést hízelgőnek és ijesztőnek találtam. Korábban soha nem írtam megrendelésre, attól tartottam, hogy kudarcot vallok. Hosszas vívódást követően végül azt válaszoltam a szerkesztőknek, hogy elfogadom az ajánlatot, ha küldenek néhány kérdést, melyekre a terjedelmi korlátokat betartva válaszolok. Nyitottak voltak az ötletre, és abban is megállapodtunk, hogy egy évig írom a rovatot. Lassan eltelt az év, és meglepve tapasztaltam, hogy számos tanulsággal szolgált. Korábban nem vállaltam efféle megbízást, melynek velejárója, hogy kötelező jelleggel, megszeghetetlen szabályokat betartva kell írnom olyan témákról, amelyek kiválasztására magam buzdítottam a végtelenül türelmes szerkesztőket. Független alkotóként a történetről, szereplőkről, cselekményről minden döntést magam szoktam meghozni; a mondatokat fáradságos munkával fűzöm egymásba, a készülő szövegből sokat húzok; a végeredmény pedig – már ha eredményes vagyok – elsősorban engem lep meg. Mintha szerzői szándékom bizonytalanságát kihasználva egyik mondat a másikból születne, így sosem tudhatom, jó-e a szöveg; de ha már valamennyi elkészült belőle, dolgoznom kell rajta, ez az a pillanat, amikor végső formába kell öntenem.

A Guardiannek írott szövegeimet viszont a szerkesztők témaválasztása és a határidő ütközése uralja. Amíg egy regény első változatát hosszú, olykor végtelennek tűnő javítás, átírás, betoldás vagy aprólékos húzás követi, ezeknél a szövegeknél mindez minimalizálódik. Tárcáim úgy születtek, hogy egy apró, ám annál meghatározóbb élmény után kutakodtam az emlékeim közt, majd a sok évvel ezelőtti olvasmányaimra hagyatkozva, amelyek már-már kifakultak volna, ha nem hozzák mozgásba újabb olvasmányélmények, a megérzéseim nyomába eredtem, és a terjedelmi korlátokra való tekintettel hirtelen levontam a következtetéseket. Ez egy egészen másfajta írásmód. Minden alkalommal egy üres vödröt engedtem le elmém mélyébe, és miután az első mondatot kihalásztam, szívszorongva vártam a következők felbukkanását.

Eredményképpen ezt a könyvet tudom felmutatni, amelynek nyitó darabja, az örökké bizonytalan első alkalmakat körüljárva, véletlenül esik 2018. január 20-ra, és ugyancsak véletlenül fejeződik be 2019. január 12-én, az utolsó alkalomra reflektálva. Sokáig kísértett a gondolat, hogy a szövegeket logikus sorrendbe rendezzem, több tartalomjegyzék-lehetőséget is felvázoltam. De túlzásnak tűnt úgy tálalni őket, mintha ez egy élesen körvonalazott munka lenne, ezért inkább a keletkezési sorrend mellett döntöttem. Elsősorban magam előtt nem akartam leplezni, hogy ezek a szövegek pusztán véletlen találatok, melyek nem sokban különböznek a gondolatkísérletektől, amelyekkel nap mint nap a minket körülvevő világra reagálunk.

A SZÖVEGEK

Első alkalom

2018. január 20.

Volt egy időszak, amikor azon tűnődtem, hogy megírjam-e a saját első alkalmaimat. Össze is állítottam egy listát: az első alkalom, amikor megpillantottam a tengert; az első alkalom, amikor repülőre ültem; az első, amikor felöntöttem a garatra; amikor szerelembe estem; amikor szerelmeskedtem. Hiábavaló és értelmetlen próbálkozás volt.

Mégis mire számítottam? Hajlamosak vagyunk túlzott jóindulattal tekinteni az első alkalmakra, amelyek lényege a tapasztalatlanság, ezért természetüknél fogva nem túl sikeresek, és gyorsan eltűnnek a soron következő alkalmak süllyesztőjében, éppen ezért sosem áll rendelkezésükre annyi idő, hogy kialakítsák saját autonóm formájukat. Mégis megilletődve, nosztalgiával idézzük fel ezeket a pillanatokat, amelyeket a megismételhetetlenség hatalmával ruházunk fel. Ennek az alapvető ellentmondásnak köszönhető, hogy a bárkám – valahányszor vízre bocsátottam – mindig léket kapott, és amikor nekiveselkedtem, hogy a lehető legvalósághűbben írjam meg az első szerelmem történetét, végérvényesen el is süllyedt. Ez volt az a pillanat, amikor a leglényegesebb elemek után kutatva felforgattam az emlékeimet, ám végül nevetségesen kevés részlet került elő. A fiú jóképű volt, magas és sovány. Ő tizenhét volt, én tizenöt. Minden este hatkor találkoztunk. A buszpályaudvar mögötti kihalt sikátorban andalogtunk. Volt, hogy beszélgettünk, de nem sokszor. Megcsókolt, de nem sokszor, átölelt, de nem sokszor. Leginkább az hozta lázba, ha én ölelgettem őt. Egyik este – este volt egyáltalán? – úgy csókoltam meg, ahogyan tőle vártam volna, hogy megcsókoljon. Olyan mohón és szemérmetlenül, hogy nem sokkal ezután eldöntöttem, szakítok vele. Erről a tényről azonban – amely az elbeszélésem szempontjából az egyetlen lényeges elemnek bizonyult – nem tudtam eldönteni, hogy csakugyan akkor történt-e, vagy az azt követő valamelyik rövid szerelmi kapcsolatom során. És akkor előtört egy sor újabb bizonytalanság: tényleg annyira magas volt, és tényleg a buszpályaudvar mögött találkozgattunk?

Végül rá kellett döbbennem, hogy az első szerelmemből csak a zavaromat tudom pontosan felidézni. Annyira szerettem azt a fiút, hogy ha megláttam, megszűnt körülöttem a világ, folyton az ájulás környékezett, amit nem az elernyedés, inkább az energiatöbblet idézett elő. Semmivel nem tudtam igazán betelni, mind többre és többre vágytam, és teljesen mellbe vágott, hogy ő, aki annyira odavolt értem, hirtelen soknak talál, és úgy tűnik el az életemből, mintha jelentéktelenül kevés volnék.

Rendben, mondtam magamnak, akkor arról fogsz írni, hogy mennyire hézagos az emléke az első szerelemnek, ami épp ezért titokzatos. De minél jobban igyekeztem, annál több bizonytalanság, szorongás és hiányérzet gyötört. Maga a szöveg fordult ellenem, amely az emlékréseket kiegészítette, az elvesztett kamaszkort pedig sztereotip mélabúval ruházta volna fel. Úgyhogy azt mondtam, elég az első alkalmakból. Végtére is régi önmagunk nem több holmi elmosódott színfoltnál, amelyet mostani énünk támfaláról szemlélünk.

Félelem

2018. január 27.

Nem vagyok bátor. Iszonyodom minden csúszómászótól, kiváltképp a kígyóktól. Félek a pókoktól, a lepkéktől, a szúnyogoktól, de még a legyektől is. Iszonyodom a magasságtól, következésképpen a felvonóktól, a siklóvasúttól és a repülőtől is. Rettegésben tart a gondolat, hogy a talaj, amelyen elgémberedett lábunkat pihentetjük, bármikor megnyílhat alattunk, és az univerzum hirtelen meghibásodásának következtében mindnyájan a mélybe hullunk, ahogy a körtánc versikéje is utal erre, amit gyerekként oly sokszor játszottunk: körbe-körbe, karikába, nyíljon meg a világ szája, nyíljon meg a föld alattam, hasalj! – egek, mennyire megrémisztettek ezek a szavak!

Az erőszakos emberektől is félek: kővé válok, ha üvöltenek, szitkozódnak, ha sértő szavakkal, husángokkal, láncokkal, szúró- vagy lőfegyverekkel, netán atombombával riogatnak.

Ennek ellenére kiskoromtól fogva rendíthetetlenséget erőltettem magamra, valahányszor rendíthetetlennek kellett látszanom. Aminek az lett az eredménye, hogy egyre kevésbé tartottam a vélt vagy valós veszélyektől, és ami ennél is fontosabb, sőt a legfontosabb: ha a körülöttem lévők hozzám hasonlóan lebénultak a félelemtől, én hirtelen felocsúdtam. Ha a barátnőim sikítozni kezdtek, mert pókot láttak, legyőztem az undort, és megöltem a pókot. Ha az imádott férfi a hegyekbe vágyott, libegőzést is kilátásba helyezve, kivert ugyan a veríték, de igent mondtam.

Egyszer söprűvel és lapáttal, hangosan sivalkodva tettem ki egy kígyót a szabadba, amit a macskám az ágyam alatt vackolt el. És ha valaki a lányaimat vagy engem, netán egy másik embert vagy egy ártalmatlan állatot fenyegetni merészelne, egy szempillantás alatt legyűrném a kényszert, hogy elmeneküljek.

Általános vélekedés szerint a valódi bátorság abban mutatkozik meg, ha valaki hozzám hasonlóan – éveken át tartó edzést követően – vészhelyzetben cselekvéssel reagál, vagyis legyőzi a félelmet. Nem osztom ezt a nézetet. Nekünk, félénk-harcias embereknek az önbecsülésünk elvesztése miatt érzett félelmünk minden félelemnél erősebb. Szerénytelenül nagy értéket tulajdonítunk önmagunknak, és hogy ne kelljen szembesülnünk legvalónk lealacsonyodásával, bármire képesek lennénk. Inkább önzésből, mint altruizmusból kerekedünk felül a félelmeinken.

Bevallom, árgus szemmel figyelem magam. Egy ideje rálátok a mértéktelenségemre, igyekszem hát visszaszorítani erőszakos megnyilvánulásaimat, amelyeket kislányként sajátítottam el. Ízlelgetem a félelem elfogadását, és olykor sikerül öniróniával kezelnem a szorongásaimat. Ezen az úton akkor indultam el, amikor rájöttem, milyen rossz hatással van a lányaimra, ha túlzott vehemenciával védelmezem őket a vélt vagy valós veszélyektől. Sokkal fontosabb, hogy odafigyeljünk a rettegésben tartott emberekre, ugyanis az ő haragjuk a valódi veszélyforrás.

Naplóírás

2018. február 3.

Gyerekkoromban éveken át írtam naplót. Félénk kamasz voltam, mindenre készségesen igent mondtam – már ha egyáltalán megszólaltam. A naplómban viszont szabadjára engedtem magam: részletesen beszámoltam minden eseményről, a szupertitkos ügyleteimtől kezdve a leghajmeresztőbb képzelgésekig. Olyannyira, hogy a naplóm miatt egy perc nyugtom nem volt, rettegtem, hogy a családom, leginkább az anyám, megtalálja, és elolvassa. Úgyhogy amint alkalmam adódott, előkotortam a füzeteket a rejtekhelyükről, és egy, az előzőnél is biztonságosabb fedezéket kerestem nekik, de állandóan azon rágódtam, hogy biztonságban vannak-e.

Miért okozott ennyi fejfájást a naplóm? Azért, mert szemben a hétköznapokkal, amikor a szorongástól, esetleg elővigyázatosságból nehezemre esett beszélni, a naplómnak a puszta látványától is őszinteségi rohamot kaptam. Akkoriban úgy véltem, hogy írásban felesleges önmérsékletet gyakorolni, következésképpen leginkább – vagy kizárólag – arról írtam, amit magam elől is elhallgattam volna, szókészletemet tekintve pedig – hogy mást ne mondjak – olyan kifejezéseket használtam, amelyeket élőbeszédben messze elkerülök.

A helyzet hamarosan odáig fajult, hogy kis híján becsavarodtam. Mindennap vért izzadtam, hogy szavakba öntsem, milyen könyörtelenül őszinte vagyok, és megerősítsem magam abban a tudatban, hogy ennek az őszinteségnek semmi nem szabhat határt; ugyanakkor állandó rettegésben tartott a gondolat, hogy bármikor elolvashatják az írásaimat.

Ez az ellentmondás sokáig elkísért az életben, és bizonyos tekintetben a mai napig velem maradt. A kérdés továbbra is ugyanaz: ha az írással egyúttal amellett is döntöttem, hogy láthatóvá teszem mindazt, ami írás nélkül elsikkadt volna a fejemben, miért rettegek folyton attól, hogy felfedezik a naplóimat?

Nagyjából húszéves lehettem, amikor rájöttem a megoldásra, és ez valamennyire megnyugtatott. Fel kell hagynom a naplóírással, gondoltam, és az igazság – az én kimondhatatlan, legbensőbb igazságaim – kinyilvánításának vágyát kitalált történetekbe kell terelnem. Már csak azért is erre a megoldásra esett a választásom, mert naplóíráskor is gyakran folyamodtam a fikcióhoz. Ha nem volt időm naponta írni, ami gyakran előfordult, úgy éreztem, megszakad az ok-okozati összefüggések láncolata. Mindezt úgy korrigáltam, hogy a hiányzó részeket kiegészítettem, és visszadátumoztam az oldalakat. Legnagyobb elképedésemre olyan koherenciával sikerült összefűzni az események és reflexiók sorát, amit a korábbi, napról napra vezetett oldalakon keresve sem találtam. Valószínűsíthető hát, hogy a naplóírás tapasztalatai és ellentmondásai nem kis mértékben járultak hozzá elbeszélői pályám alakulásához. A fikcióban végre biztonságban tudtam magamat meg a kis igazságaimat. Úgyhogy amint rátaláltam az új írásformára, megszabadultam a füzeteimtől. Megszabadultam tőlük, mert a bennük lévő szövegek nyersek voltak, tele hevenyészett gondolatfutammal, gyerekes túlzással, és rémisztően elsodortak attól a kamaszkortól, amire immár szívesen emlékszem. Azóta sem érzem szükségét annak, hogy naplót írjak.