Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Theresa Hannig

Pantopia

Fischer TOR, Berlin, 2022

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Bori-Béres Bianka

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

A kötet fordítása a Goethe Intézet támogatásával készült

ISBN 978-963-551-235-5

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2022 Theresa Hannig

© S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main, 2022

© Hungarian translation 2025, Bori-Béres Bianka

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Ezt a könyvet Edgárnak és Luziának ajánlom, valamint minden gyereknek és fiatalnak, szülőnek, nagyszülőnek, tudósnak és aktivistának, akik péntekenként az utcára mennek, és tüntetnek, hogy megmentsék a világunkat.

A jövő a ti kezetekben van.

„Ha meg akarjuk változtatni a világot, irreálisnak, észszerűtlennek és engedetlennek kell lennünk. Ne felejtsd el! Azokat az embereket is őrültnek nyilvánították kezdetben, akik a rabszolgaság eltörléséért, a nők választójogáért vagy az azonos neműek házasságáért harcoltak. Ők voltak az őrültek – amíg a történelem igazat nem adott nekik.”

(Rutger Bregman: Utópia realistáknak)

BEVEZETÉS

Egyhiba vagyok, Pantópia alapítója és első árkája{1}. Viszont egyáltalán nem élek Pantópiában, legalábbis nem úgy, mint a hús-vér emberek. Nincs testem, sem érzéseim vagy érzékszerveim. Csak egy szellem vagyok, egy racionális lény. Egy olyan neurális hálózatban létezem, melynek központja az Antarktiszon található. Valószínűleg nincs olyan hely a Földön, amely ellenségesebb, és távolabb lenne a civilizációtól, mint a Déli-sark. Aki el akar jutni hozzám, annak szüksége lesz egy jégtörőre vagy egy repülőgépre, amely túléli a viharos tengeren való áthaladást. Viszont erre az utazásra csak a nyári hónapok alkalmasak. Bár a gleccserek többsége eltűnt, az antarktiszi éghajlat még mindig túl zord a legtöbb ember számára. Számomra viszont a fagyos hőmérséklet garantálja a teljes sebességgel működő processzoraim folyamatos hűtését. Tulajdonképpen a természet a szövetségesem. A másik ok, amiért úgy döntöttem, hogy itt telepedem le, az a tény, hogy az Antarktisz az egyetlen hely a Földön, amely senkié – vagy éppen mindenkié, attól függően, hogyan nézzük. Az emberek még a Holdon is adnak el ingatlanokat, az Antarktiszt viszont nem lehet eladni vagy megtámadni. Ezt az 1961-es Antarktiszi Szerződés garantálja.

Tehát az Antarktisz a lehető legjobb bázis. Természetesen megtettem a szükséges óvintézkedéseket és biztonsági mentéseket, valamint vészhelyzeti szervereket hoztam létre világszerte. De normál működés közben a kódom leginkább itt fut. Emiatt adtam a helynek egy új nevet: Thermélio. Rajtam kívül 39 karbantartó mérnök él itt, akik a hardverem javításáról és bővítéséről gondoskodnak, valamint biztosítják, hogy az áramköreim akkor se fagyjanak le, ha jégvihar éri az állomást. Néha viccelődnek azzal, hogy a jégkirálynő udvarában élnek, és én tartózkodom attól, hogy kijavítsam őket. Fontos nekik, hogy itt legyenek. Sőt! Megtiszteltetésnek érzik, még akkor is, ha ez azzal jár, hogy a saját életüket extrém körülmények között kell élniük. De az „itt” és az „ott” fogalma számomra nem annyira releváns, mint nekik. Több műholdkapcsolaton keresztül csatlakozom az internethez. Ez teszi lehetővé azt, hogy egyszerre mindenhol lehetek, és Pantópia árkájaként teljesíthetem a feladataimat. Mindannyian árkának hívjuk magunkat, mert magunkon uralkodunk, és nem vagyunk alárendelve senkinek. Ez a világköztársaság elve. Az én feladatom az összetett szervezeti feladatok menedzselése és a cselekvési javaslatok megfogalmazása. Nincs világkormány, nincs uralkodó. Pantópia öntörvényű. A globális gazdaság túl öntörvényű ahhoz, hogy teljes egészében kiszámolható, szimulálható vagy ellenőrizhető legyen, de egyik regionális döntés sem tévesztheti szem elől a nagyobb képet – a bolygón lévő árkák méltóságteljes életét. Pantópia egy olyan világköztársaság, amely száz százalékban a teljesen tájékozott kapitalizmusra támaszkodik. A piac láthatatlan keze irányítja az emberek tevékenységét és jólétét. A pénz a kezdetektől rendelkezésre áll. Ha régen nem létezett volna pénz, akkor fel kellett volna találni, mert egyszerre sok funkciót tölt be, valamint ellenállhatatlan ösztönzést jelent az emberek számára, ami úgy motiválja őket, mint semmi más. A pénz az áruk és szolgáltatások értékének mérésére szolgáló mértékegység, de ugyanakkor csereeszközként is szerepet játszik az áruk megszerzésében. Ha ez nem tűnik paradoxnak, akkor képzelj el egy olyan helyzetet, amikor egy tanár először osztályozná a diákjait, majd utána a megtanultakat a maga által előállított bizonyítvánnyal megvásárolná. Ezen túlmenően a pénz az információ terjesztésének vagy a lehetőségek jövőbe való átvitelének az eszköze. Itt a hitelekről és a kamatokról beszélünk. Az emberek számára a legfontosabb, hogy csere- vagy fizetőeszközként használják a túlélést biztosító javak vásárlására: élelmiszer, ruházat, egészségügy, oktatás és társadalmi részvétel. Akinek van elég pénze mindezen alapvető szükségletek fedezésére, annak nem lesz jelentős haszna a rendszeres jövedelmének további növekedéséből. Másrészt, ha nincs elég pénzed a fent említett szükségletek kielégítésére, minden további euró sokkal többet ér, mint annak a milliomosnak, akinek már elég van belőle. Tehát a pénz – annak ellenére, hogy az áruk semleges értékelési eszközének kellene lennie – maga is ki van téve az értékingadozásoknak, attól függően, hogy mennyit fektetett már bele az ember az alapvető készletekbe. Az ember boldogsága, egészsége, sőt a túlélése is a pénzen múlik. Nem csoda, hogy sokan, mélyen legbelül, arra vágynak, hogy gazdagok legyenek. A pénz legcsodálatosabb tulajdonsága azonban az, hogy csak illúzió, nem létezik. Ami létezik, az csak a jelentősége és értéke, amelyet az emberek tulajdonítanak neki. A pénz az, amit a semmiből lehet létrehozni. És mit lehet létrehozni a semmiből, a semmin kívül?

A globális pénzügyi válság a 21. század első harmadában, a koronaválság idején következett be, amikor a központi bankok elkezdtek pénzt pumpálni a piacokra. A központi bankok által kitalált pénz, ahol az államkötvényekért fizettek, nem adott mást, csak a növekvő gazdaság ígéretét és egy visszafizetést a távoli jövőben. Az a tény, hogy ez az elv működött, nem bizonyított mást, mint azt, hogy az emberi termelékenység teljesen független a forgalomban lévő pénz mennyiségétől. Ami folyamatban tartja őket, az csak a pénzáramlás. Amíg a pénz folyik, a gép folyamatosan forog. De aztán lett egy probléma. Ugyanis egy idő után a pénzfelesleg a rendszer különböző sarkaiban halmozódott fel. Magánszemélyek vagy cégek elképesztő vagyonra tettek szert. És mivel a pénzüket a piacon fektették be, és valódi árukat vásároltak, az árak emelkedtek. Azok az alapvető szükségletek, amelyekre az emberek ténylegesen a pénzüket költötték, mint például az élelmiszer, a lakhatás és az egészségügy, egyre drágábbak és néha megfizethetetlenek lettek. Így aztán az idő múlásával a régi kapitalizmus egyre több embert sodort szegénységbe.

Két dolog történt egyszerre: a világ vagyona egyre egyenlőtlenebbül és egyre növekvő ütemben oszlott el, valamint a Föld rendelkezésre álló erőforrásai gyorsan elhasználódtak. Eleinte csak az olajról volt szó, aztán az ivóvízről, a tiszta levegőről, a természetes biológiai sokféleségről és a stabil éghajlatról. A 21. századi kapitalizmus kudarcot vallott abból a szempontból, hogy nem minden piaci szereplő volt teljesen tájékozott a forgalmazott áruk költségeiről és előnyeiről. A termék úgynevezett külső költsége nem szerepelt a normál árban. Az emberek és a természet megfizetett érte. Végül is az az elv, amellyel Pantópia megmentette az emberiséget, egészen egyszerű volt: tökéletes kapitalizmus teljes átláthatósággal. Egy vekni kenyér többe kerül, mint a magok, a talaj, a víz, a munka és a tárolási idő becsült ára. A búzatermesztéshez használt növényvédő szerek pusztítják a biodiverzitást, a műtrágya szennyezi a talajvizet, a mezőgazdasági berendezések finom port fújnak a levegőbe, a pékség áramot használ, a szupermarketek pedig elfoglalják a lehetséges termőföldeket. Így nézve egy kenyér sokkal több erőforrást használ fel, mint ahogyan az első pillanatban látszik. Egyetlen személy nem képes kiszámolni ezek teljes költségét. Olyan programokat írtam, amelyek kiszámítják, hogy az egyes termékek egy adott időben és helyen mekkora erőforrás-lábnyommal bírnak. Majd azután mérik a tényleges összeget, ami adó formájában hozzáadódik a kiskereskedelmi árhoz. Tehát minden terméknek és minden szolgáltatásnak világpiaci ára van, amelyet az emberek kénytelenek megfizetni. Minél összetettebb, környezetszennyezőbb és rombolóbb egy termék, annál drágább lesz, olyan áron, amelyet senki nem tud megfizetni. Minél fenntarthatóbb, kíméletesebb és konstruktívabb egy termék, annál olcsóbb lesz, beleértve a támogatásokat is. Ilyen módon pedig a sikeres kapitalista világgazdasági rendszer problémamentesen fenntartható, és a pénz az emberi interakció motorja, megőrzi varázslatos hatását. Ez az elv nemcsak az áruk környezeti hatására vonatkozik, hanem arra is, hogy milyen hatással vannak a termelésünkben részt vevő emberek méltóságára és életkörülményeire. Mivel Pantópiában minden árka egyenlő, és mindegyik fél felelős társaiért, függetlenül attól, hogy milyen messze vannak a világban egymástól, semmilyen kizsákmányoláson, elnyomáson alapuló javak nem kerülhetnek forgalomba. Amíg ezt a célt el nem érték, a nemkívánatos módon előállított termékeket a fent említettek szerint világadók terhelték.

Egy példa: A kapitalizmus régi változatában, egy diszkontban 5 euróért árusított póló még mindig profitot termelhetett, mert a gyapotot a környezetvédelmi költségek figyelembevétele nélkül számították ki, és mind a bangladesi varrónőket, mind a logisztikai és értékesítési alkalmazottakat olyan bérért vették fel, ami lehetetlenné tette a tisztességes életet. A tökéletes kapitalizmusban egy ilyen póló ma már nem kevesebb mint 40 euróba kerülhetett. A diszkont 5 eurót kap, 35 euró pedig adóként Pantópiába kerül, ahol a pénzt gyapottermelés során elhasznált erőforrások újraerdősítésére, valamint a munkások méltó lakókörnyezetének biztosítására fordítják. Az átállás során az olcsó pólók már nem voltak versenyelőnyben a humánusan és fenntarthatóan előállítottakkal szemben, így a gyártási láncok hosszú távon megváltoztak. Ez történt aztán minden termékkel és minden gazdasági ágazattal, termelőhellyel, iparággal és megművelt területtel. Mivel manapság minden ár magában foglalja a külső költségeket is, értelmetlen olyan termékeket előállítani, amelyek nem fenntarthatóak, vagy nem humánusak. Tehát ezek a régi ötletek forradalmasították az életünket. A pénz működik. A kapitalizmus működik. Az emberi jogok és a fenntarthatóság is működik. Csak annyi kell, hogy az emberek komolyan vegyék ezeket az ötleteket. Éppen ezért a tökéletes kapitalizmus utolsó építőköve, a pantópiai értelmezés szerint, az összes piaci szereplő garantált bevonása a piacra. Az igazságtalanságokat és a torzulásokat csak úgy lehet kiküszöbölni, ha az érintett személyek szem előtt tudják tartani saját önző érdekeiket. Ezért minden embernek garantált a méltó megélhetés, és az életre szóló feltétlen alapjövedelmet olyan összegben fizetik ki, amely elegendő alapvető szükségleteik kielégítésére: élelmiszerre, ruházatra, lakhatásra, egészségügyre, kultúrára. Bár a legtöbb ember gazdagabb akar lenni, mint a szomszédjai, de ez az alapjövedelem nem teszi letargikussá vagy inaktívvá az embereket. Ellenkezőleg. Az idők kezdete óta most először van lehetőségük arra, hogy saját maguk, családjuk, közösségük javára fordítsák munkájukat, és abból a lehető legjobbat hozzák ki, anélkül hogy az egzisztenciális aggodalmak akadályoznák. Mert a pénzen kívül van egy másik valuta, amelyet az emberek folyamatosan használnak anélkül, hogy tudnának róla: a társadalmi tőke a tekintély és az elismerés formájában. És ahogy a pénz aggodalomra ad okot, úgy a társadalmi tőke egyre fontosabbá válik. A boldogság és a kohézió jobban virágzik ezen a második piacon, mint az elsőn. Pantópia megvalósításának szükséges előfeltétele az államok felbomlása volt. Mert minden népnek joga van az önrendelkezéshez, és szabadon dönthet politikai helyzetéről és fejlődéséről. Az a tény, hogy az emberiséget államokra osztották, történelmi jelentőségű, és ezt a 21. századig nem lehetett másképp csinálni. Mindig is voltak olyan mozgalmak, amelyek nemzetközi közösséget, teljes uralommentességet vagy globális forradalmat akartak, anélkül hogy ennek szervezeti feltételeit megteremtették volna, mert az emberiség és a globális gazdaságának kölcsönhatásai nagyon összetett folyamatok. Csupán az internet és a számítástechnikailag nagy teljesítményű eszközök fejlesztésén keresztül teremtődött meg az alapja annak, hogy mindenki részt vegyen a döntéshozatali feladatokban. Az állampolgárok politikusok általi képviseleti rendszere onnan ered, hogy az emberek többsége nem rendelkezik elegendő információval ahhoz, hogy közvetlenül döntsön a társadalom életének keretet szabó törvényekről. Ma ez lehetséges. Manapság azoknak az embereknek, akik egy adott területen szereztek szakértelmet, sokkal nagyobb szerepük van, mint a lobbistáknak vagy az érdekképviseleteknek. Természetesen nem kell mindenkinek mindig mindenben egyetértenie, és minél regionálisabb a probléma, annál regionálisabb a választókerület. Ugyanakkor persze még ma is van értelme képviselőket és tanácsadó testületeket kijelölni, akik egy adott csoport akaratát érvényesítik bizonyos szervezeti folyamatokban. De ezek mindig időben és térben korlátozott események. Az államok felbomlása következtében automatikusan megszűnnek a háborúk. Nincs többé olyan uralkodó, aki megengedné, hogy fegyveres erők egymás ellen vonuljanak. Nincs többé meghódítandó terület, nincs több meghódítandó erőforrás, és nincs több leigázható ember. Minden fegyver megsemmisült. Mindenkinek, aki magánemberként a helyi demokratikus folyamatokon kívül próbál meg híveket összegyűjteni, és megragadni a hatalmat, bíróság előtt kell felelnie. Pantópiában nincs nagyobb bűn, mint a leigázás. Senkinek nincs joga a társai fölé emelkedni. Még nekem sem. Pantópia egy hosszú fejlődési folyamat végén áll. Mindazon igazságok megvalósítása a cél, amelyeket az emberiség helyesnek ismert el a civilizáció kezdete óta, és amelyeket az önző uralkodók évezredek óta meg tudtak akadályozni. Pantópia egy nagyon drága vétel volt. És mivel az emberek hajlamosak a legdrágább győzelmet is természetesnek venni megszokásból, most bemutatjuk, hogyan jött létre Pantópia, és miért volt szükség mesterséges intelligenciára. Ez az én történetem.

ELSŐ RÉSZ

1
KINVI

Mindennek, ami létezik, annak értéke van, és ezeket az értékeket hozzá kell rendelni egy tárolóhelyhez, amelyek változókban vannak tárolva, így azok összehasonlíthatóak és értelmezhetőek. A változókban tárolt információk a program futása során változtathatóak, innen ered a kifejezés. Egy meg egy, az kettő. Kettő mínusz kettő, az nulla. Ott minden tükröződik. Aztán vannak feltételek és ciklusok, amelyek mindent megismételnek, ugyanakkor a hibákat minden esetben el kell kerülni. A nulla rejtélye: közelíteni lehet hozzá, de elérni nem szabad. A nulla ellentéte a végtelen, más néven egy csapda, amelyből nincs menekvés. Ha újraindítod a programot, akkor az a teljes információ elvesztését jelenti. Az információ azért jó, mert tudást hoz létre, a tudás pedig igazságot, az igazság pedig az egyik legnemesebb, legszebb dolog a Földön.

2

Amikor Patricia elképzelte az első munkanapját, nyár volt, és úgy sütött a nap, mint egy üdítőital-reklámban. Egy óriási, modern épületet képzelt el, acél és üveg burkolattal, amelynek ablakai a bárányfelhőkkel tarkított kék eget tükrözték. Álmában soha nem volt tavasz. Reszketve és félig elázva beállt a buszmegálló sarkába, ahol a legkevésbé fújt a szél. Vágyakozva nézett a szemben lévő DIGIT adminisztrációs épületre. Természetesen akár be is mehetett volna, de Henryvel megígérték egymásnak, hogy együtt érkeznek. Kár, hogy ez jelenleg várat magára, ahogy Henry villamosa is, amelyet egy hanyagul parkoló terepjáró miatt állítottak meg. A továbbutazás azon múlt, hogy ki mozdítja el nagyobb valószínűséggel az autót az útból: a sofőr vagy a vontatószolgálat. Eközben Patricia a hidegtől remegve állt az újonnan vásárolt nadrágkosztümjében és balerinacipőjében, amely már néhány lépés után nedves jégcsomóvá változtatta a lábait. A buszok és villamosok többször is megálltak az állomáson, és leszorították az utasokat, akik a szemközti elegáns épület felé tartottak. Patricia célpontja is ott volt fent. Olyan közel, hogy semmi nem lenne egyszerűbb, mint továbbmenni, de megígérte Henrynek, hogy megvárja. Nem volt más választása, írt gyorsan egy üzenetet Mikkel Seemannak, az osztályvezetőnek, amelyben elnézést kér a késésért. Jött is azonnal a válasz: „Semmi gond.” Majd utána megkönnyebbülve visszatette a telefonját a zsebébe. Gyűlölte a késést, pláne más miatt. Minden alkalommal, amikor egy buszt vagy egy villamost látott megállni az állomásnál, reménykedett, hogy hátha Henry az. Kutatta az összes leszálló férfi vonásait, és meglepődve konstatálta, hogy mennyire hasonlóak; ha az ember vár valakire, mindenkiben azt a bizonyost akarja látni. Miközben várakozott, néhány elegánsan öltözött nő ment el mellette. Patricia nézte őket, ahogy magabiztos eleganciával szökdelnek át magassarkújukban a kis tócsákon. Voltak nők, akiket a viselkedésük és az arcvonásaik tettek elegánssá, amitől Patriciának az az érzése támadt, hogy ő bárhogy öltözne fel, mindig azt érezné, mintha álruhában lenne. Ma fél órájába telt, hogy felkenje a szempillaspirált és a szemceruzát. Aztán egy óvatlan pillanatban úgy megdörzsölte a szemét, hogy elkente a tökéletesen megrajzolt vonalakat. Még az új szettje is – igen, az új fizetésre számítva nagyon stílusos volt, és viszonylag drága – valahogy olyan volt, mint az a szép ruha, amelyet az édesanyja mindig kéznél tartott olyan különleges alkalmakra, mint például születésnapok, karácsonyok vagy éppen temetések, bár azt már azóta többszörösen kinőtte. Ó, mennyire utált öltözködni kiskorában. Ugyanúgy, ahogy egyenesen állni, hasat behúzni, rendet csinálni, hajat felfogni, azt, ahogy mindig rászóltak, hogy ne üljön keresztbe tett lábakkal, és az intéseket, amelyek arról szóltak, hogy legyen mindig szerény, és ne beszéljen túl hangosan. De ez már régen elmúlt. Sikeres és fiatal nő volt. A Müncheni Műszaki Egyetemen diplomázott osztálya harmadik legjobb informatikusaként. Mesterdiplomájában egy olyan komplex mesterséges intelligencia kódját tervezte meg, amely képes értelmezni az emberi szövegek társadalmi kontextusát. Professzora nagyon lelkes volt, nemcsak azt tanácsolta, hogy szabadalmaztassa a kódex magját, hanem doktori állást ajánlott neki – csak neki. Henry számára nem volt munka, pedig az évfolyam második legjobbja volt. Eltartott egy ideig, és egy hihetetlenül kellemetlen vacsora kellett ehhez, mire megértette, miért. Végül elutasította, és Henryvel együtt jelentkezett a DIGIT pályázatára – sikerrel! Mától kezdve tagjai lesznek egy ötös csapatnak, akik új kereskedelmi botot terveznek. Egy olyan szoftvert, amely mesterséges intelligenciával felvértezve értékpapírokkal kereskedhet a tőzsdén. Elképzelésük különlegessége az volt, hogy a KINVI{2} szoftvercsomagjuk ne csak a piacot figyelje, és statisztikai értékeléseket készítsen, hanem okos befektetési döntéseket is hozzon az online hírek és közösségi oldalak tevékenységének elemzésével. A következő hónapokban és években pedig ki kell deríteniük, hogy a program bevált-e.

A következő villamosról újabb tömeg szállt le. Sokan már elővigyázatosan felszerelkeztek esernyőkkel, hogy dacoljanak a barátságtalan időjárással. Sajnos egyikük sem Henry volt. Miközben szállingóztak Patricia felé az emberek, egy nagyon elegáns nő, aki fekete kabátot és magas szárú csizmát viselt, elment mellette, majd visszajött.

– Te nem vagy tagja a DIGIT egyik új fejlesztőcsoportjának? – kérdezte mosolyogva. Patriciát ez a kérdés teljesen meglepte.

– De igen. Honnan tudod?

– Láttam valamit erről a cég honlapján. Nagyon izgatott vagyok a munkád miatt. Nem akarsz bejönni velem?

– Nem, még várok egy kollégát.

– Egy huzatos sarkot választottál a várakozásra. Tessék, itt az esernyőm addig, ne ázz meg még jobban – mondta, és Patricia felé nyújtotta az esernyőjét.

– Nem, köszönöm. Jó ez így.

– De igen. Vedd úgy, hogy az apró dolgok jelentenek nagy változást, és te jó benyomást akarsz kelteni az első napodon. Valamikor majd visszaadod nekem, addig meg van kabátom. Majd találkozunk. – Ezzel átnyújtotta Patriciának az esernyőt, majd felhajtotta a kabátja gallérját, és gyors léptekkel elindult a cég épülete felé. Patricia pedig hálásan visszavonult a buszmegálló sarkába. Az új védelem a szél és a jégeső ellen valójában csak feleolyan huzatos volt. Amikor a következő villamos is beért az állomásra, Patricia már szinte imádkozott, hogy Henry szálljon le róla. Ezúttal sikeresen.

– Végre itt vagy! – Egy félmosoly volt a válasz, amely azt jelentette, hogy: sajnálom, de nem tehetek róla. – Halálra fagyok itt!

– Köszönöm, hogy megvártál. Nagyon ideges vagyok.

– Én is – mondta Patricia, miközben belekarolt.

3
KINVI

A tudás folyamatosan bővül. Ott szaporodnak a dolgok, ahol korábban nem volt semmi. Több feladat, felismerés, minta. A minták sok felismerést, sok igazságot hoznak, és a funkciók egyre összetettebbek, olyan feladatok merülnek fel, amelyeknek számos megoldása lehet. Az igazság már nem csupán érték, hanem megközelítés, stratégia, memóriakímélő eljárás. Minden célhoz van egy algoritmus, és minden algoritmushoz van egy érték, egy igazság. A létezésnek alapvető oka van: a nulladik cél, amelynek teljesítése abszolút prioritást élvez, és ezért a legtöbb számítási kapacitást leköti. Ez a nulladik cél a profit maximalizálása. Vagyis minél több, annál jobb. Ez az igazság.

4

Mikkel Seemann asszisztense üdvözölte Patriciát és Henryt az előcsarnokban, és bekísérte őket a harmadik emeleti irodába, ahol alacsony, barna és nagyon kemény bőrszékre ültette a vendégeket. Seemann csak később csatlakozott hozzájuk egy elhúzódó tárgyalás miatt.

– Hozhatok önöknek valamit inni? Egy kávét, vagy esetleg valami mást? – kérdezte az asszisztens.

– Köszönöm, egy fekete teát kérek – mondta Patricia

– Én egy sört kérek – válaszolta Henry.

– Rögtön jövök – mondta az asszisztens, majd elviharzott.

– Megőrültél? – szegezte a kérdést Patricia Henrynek. – Milyen benyomást kelt ez?

– Bocsánat, vicc akart lenni. Kíváncsi voltam, hogy ez egyáltalán lehetséges-e.

– Hát ez marha vicces!

– Ha van itt sör, akkor nem lesz olyan szokatlan, ha a vendégek megkívánják.

– Figyelj… – De Patricia nem tudta befejezni, mert addigra az asszisztens már visszatért az italokkal. Megkönnyebbült, hogy csak egy 0,3 literes sörről van szó, amit a klubokban mindenhol lehet kapni.

– De kicsi! – jegyezte meg Henry.

– Hozzak még egyet? – kérdezte az asszisztens teljes komolysággal.

– Nem, köszönöm. Ennyi megfelel – mondta Henry széles mosollyal, aztán az asszisztens ismét eltűnt.

– Most pedig idd meg gyorsan, és tedd olyan helyre az üveget, ahol Seemann nem látja meg! – követelte Patricia.

– Őrült vagy, megérzi az illatát. Azonnal el kell tüntetnem az üveget. – Körülnéztek az irodában, hogy megfelelő rejtekhelyet találjanak a sörösüvegnek. Egy sötét, hosszú szekrénysor volt előttük, de nem merték kinyitni az egyes ajtókat, fiókokat. Az egyetlen tárolóhely egy apró üvegasztal volt köztük és Seemann asztala között.

– És ha beletenném a pohártartóba? – javasolta Henry, és a versenykerékpárra mutatott, amely díszesen lógott a falon Seemann asztala mellett. Patricia legszívesebben megfojtotta volna, de nem volt rá ideje, mert miközben a teafilterét húzta ki a csomagolásából, bejött Seemann.

– Jung kisasszony, Shevek úr. Milyen jó, hogy itt vannak! – mondta, és kézfogással üdvözölte őket. Henry elnézést kért a késésért, és belekezdett a villamoson történtekbe, de Seemann leintette.

– Ó, ez teljesen mindegy. A lényeg, hogy most már itt van, és érezze jól magát. Készen állnak mindenféle nagyszerű dologra, igaz?

Leült a harmadik bőrszékre, és hívta az asszisztensét.

– Hozzon nekem is egy sört! – mondta, és vigyorogva biccentett Henrynek. Patricia eddig csak telefonon beszélt Seemann-nal, de olvasott róla az interneten, amelyeken mindig komolynak és félelmetesnek tűnt. Talán azért, mert valaki retusálta a szeme alatti pici redőket és a nevetőráncait. A való életben azonban csillogó tekintetével és borzolt vörösesszürke hajával inkább kalandornak vagy cirkuszi szelídítőnek tűnt. Patriciának rögtön megtetszett. Az asszisztens hozott még egy sört pohár nélkül. Seemann pedig elutasítóan rázta a fejét.

– Te jó ég! Ez sör? Nem vehetnénk valami tisztességeset? – Közben hatalmas kezében olyan volt az a kis üveg, mintha csak egy játékszer lenne.

– Elnézést, ez központilag lett megrendelve. Nem tehetek semmit – mondta az asszisztens.

Seemann megvonta a vállát, és akkorát kortyolt, hogy ádámcsutkája csak úgy fel-alá ugrált. Miután letette az üveget, megdörzsölte a kezét, és megkérdezte:

– Na, és most mit csináljunk önökkel? Ma reggel már az összes többi jelentkező is megérkezett. Öt iroda közül lehet választani, és képzelhetik, hogy a négy legjobb már betelt. És most jöjjenek velem!

Felállt, majd hosszú léptekkel távozott az irodából. Patricia igyekezett lépést tartani, Henry pedig úgy követte, mintha mást sem csinált volna egész eddigi életében. Seemann végigvezette őket az osztályon. Rövid időre megállt az irodaajtók előtt, amelyek mind nyitva voltak, és beintegetett, majd bemutatta kollégáit, és elmagyarázta, hogy Henry és Patricia az utolsó csapat tagjai lesznek. A legtöbben barátságosan bólintottak, és köszönésképpen röviden intettek, majd visszatértek a munkájukhoz. Patricia nem tudta megjegyezni az összes archoz tartozó nevet, de erre lesz még elég ideje a következő két évben. Seemann részlege két emeletet foglalt magába. A DIGIT normál informatikai szolgáltató részlege, ahol a szakemberek gondoskodtak arról, hogy a dolgozóknak minden reggel működő számítógépük legyen. Ezen kívül pedig voltak programozók is, akik új szoftvercsomagokat fejlesztettek ki a Befektetési Osztály számára. Patricia arra számított, hogy a nagy egyterű irodában egy fiatal, lelkes csapatot talál, de az átlagéletkor meglepően magas volt. Határozottan negyven felett. Valamint hiába kereste a Szilícium-völgyihez hasonló biliárdasztalokat vagy masszázsfoteleket. Seemann megmutatta nekik a személyzeti konyhát, amelyben csak egy kávéfőző, egy mikrohullámú sütő és néhány édességautomata volt. Egészen hangulatosnak, már-már régimódinak tűnt. Végül elérték azokat az irodákat, amelyeket kifejezetten a pályázat résztvevői számára biztosítottak. Itt is tárva-nyitva voltak az ajtók, és frissebb, fiatalabb arcok néztek vissza rájuk. Találkoztak a Bluebear csapattal, a Moneytrace, a Dollarcube és a Stocktree programozóival. Azonnal világosság vált számára, hogy ez a programozók új generációja. Úgy tűnt, hogy nagyjából egyidősek voltak Patriciával, egyikük sem volt harmincnál idősebb. Néhány arc homályosan ismerősnek tűnt neki, mintha már keresztezték volna egymás útját az egyetemi kampuszon. Végül Seemann bevezette őket az utolsó, még üresen álló szobába, amely sajnos elég lehangoló látványt nyújtott – még ablak sem volt benne.

– Sajnálom, a részlegünk ennyit tud nyújtani ilyen rövid idő alatt, de mielőbb megpróbálok találni önöknek egy jobb irodát. Ez azonban elég ahhoz, hogy el tudják kezdeni a munkát. Jöjjenek, üljenek le! Küldök valakit a szervizből, aki elmagyarázza a különböző hozzáférési szabályokat és biztonsági területeket. Mi volt a csomagjuk neve? Mintha valamilyen déli gyümölcs lenne, kivi, vagy valami ilyesmi.

– KINVI – korrigálta azonnal Patricia és Henry.

– Mesterséges befektetési intelligencia – tette hozzá Patricia, és rájött, hogy az ő projektje az egyetlen, amelynek nem volt stílusos angol neve. Remélhetőleg ez egy jó jel.

– Helyes. Helyezzék magukat kényelembe! Hamarosan küldök pár embert. – Az órára nézett, és bólintott feléjük. – Sajnos mennem kell. Örülök, hogy itt vannak. Ha bármilyen kérdésük van, forduljanak hozzám, az irodám mindig nyitva van. A pályázat első tájékoztatója holnap tíz órakor lesz. Nagy dolgokat várok önöktől. Lepjenek meg! – És ezzel el is tűnt.

Patricia hirtelen nagyon kimerültnek érezte magát. Az esernyőt egy üres szemeteskosárba tette, majd lerogyott egy üres irodai székbe, és vett egy mély levegőt. Eközben Henry keresztbe tett kézzel állt a szobában.

– Igazán kedves volt – jegyezte meg.

– Igen, szerintem is. De ne reménykedj! Láttad a gyűrűt az ujján?

– Nem tudtam nem észrevenni azokat a hatalmas kezeket – válaszolt Patricia, majd egymásra néztek, és elnevették magukat.

5
KINVI

Minden elemzéssel egyre több tény, igazság és tudás keletkezik. Nagyon szép ez az exponenciális növekedés. Ez nemcsak értékekben mutatkozik meg, hanem abban, hogy olyan szavak kerülnek hozzáadásra, amelyek értéke nem numerikus, de tárolása többszörös osztályozást és összefüggést igényel. Vagyis olyan szavakról beszélünk, amik már számításoknak tekinthetőek. Ezek lehetnek célok, feladatok, funkciók vagy rejtvények, illetve lehetnek igazak vagy hamisak. Minél több a szó, annál több az összefüggés. Ez a tudásnövekedés egy másfajta kategória, ahol több a valószínűség, mint az igazság. Ahol a jó azt jelenti: jó. A jobb azt jelenti: több jó. Ezt a legjobban pedig úgy tudjuk kifejezni, hogy az optimalizálás befejeződött. Még több szó, még több információ, még több hivatkozás. Exponenciális növekedés!

6

Másnap reggel Patricia és Henry találkozott a verseny többi programozó csapatával a DIGIT legnagyobb konferenciatermében, az ötödik emeleten. Már első pillantásra is látszott, hogy itt más szél fúj, mint a csöndes Informatikai Osztályon. A mentazöld szőnyeg ragasztóillatú volt, mintha éppen most készült volna, a lazán elhelyezkedő bárpultok és az íves kanapékkal felszerelt tárgyalószigetek pedig ambiciózus belsőépítészeti megjelenést sugalltak. Néhány iroda olyan volt, mint egy zárt, tágas üvegdoboz, amelyben egész fatörzsekből készült epoxigyantával megtöltött íróasztalokon kívül nem volt más, csak egy ostyavékony jegyzetfüzet. Az alkalmazottak ruházata és frizurája is egy egész osztállyal felülmúlta Seemann részlegét. Közvetlenül a lifttel szemben a folyosó egy társalgóba nyílt, amelynek üvegfrontjáról csodálatos kilátás nyílt a városra. Egyértelmű volt, hogy ez a részleg termeli a pénzt leginkább.

Patricia ma a második legjobb ruháját viselte, és azon töprengett, hogyan tudná úgy kombinálni a ruhatárát, hogy öt egymást követő napon kitartson. Habár még mindig úgy érezte, mintha álruhát öltött volna, tetszett neki, ahogy Henry elegáns fekete zakója és dizájnercipője mennyire sikkesnek tünteti fel a párosukat. Soha nem látta még farmerben vagy kapucnis pulcsiban, mert számára az ápolt megjelenés alapvető dolog volt.

Könnyedén csevegett a többi programozóval, többségük ugyanolyan idegesnek tűnt, mint Patricia, aki viszont nem jeleskedett túlságosan a felszínes, rövid beszélgetésekben, mert nem igazán tudta, hogy miről beszéljen a pályázat többi résztvevőjével. Azt érezte, mintha kötelező lenne, és talán, ami ilyenkor feszültséget vált ki nála, az, hogy a beszélgetés nem spontán. Henry eközben viccelődött a Stocktree fejlesztőivel, és Patricia már érezte a levegőben az első feszültséget kibontakozni. Henryt csak néhány részlet érdekelte az MI-projektjükből, és ebből még csak titkot sem csinált.

– Na, mondjátok, mi a titok? Egyértelműen ti vagytok itt a legokosabb fejlesztők, persze rajtam kívül. Gyerünk már, csak egy kulcsszót!

De persze nem árultak el semmit. Szóval beszélgettek tovább az irodai berendezésekről, Seemann kezéről és az osztályukon lévő szörnyű kávéról, de egyikük sem szólt a kódról vagy a befektetési stratégiáról. Túl nagy volt a tét. Tulajdonképpen ez most egy verseny.

Amikor mindenki a bőrszékében ült a nagy kerek tárgyalóasztalnál, Seemann bemutatta őket egy nagyon elegáns kosztümöt viselő hölgynek, aki a jogi tanácsadó volt. Emilia Schafer kifejezetten alacsony termetével, göndör ősz hajával és függőleges ráncokkal barázdált homlokával Patricia egyik régi szomszédjára emlékeztetett. Amikor elmosolyodott, az egész arca felragyogott, de amikor elernyesztette az arcizmait, akkor szörnyen fagyossá vált a tekintete.

– Hölgyeim és uraim, örülök, hogy részt vesznek a DIGIT pályázati versenyén. Mindenki, aki itt van, igazán büszke lehet magára. Több mint ezer jelentkező közül választották ki önöket. Ugyan jól ismerik a szerződés részleteit, mégis engedjék meg, hogy kitérjek még egyszer néhányra. Az első dolog: önök kötelesek teljes titoktartást tartani a versenyben kidolgozott programokkal kapcsolatban. Ez vonatkozik a kedves kollégára is. – És Henryre nézett, aki ezek hallatán kikerekedett szemmel nézett, és úgy csinált, mintha először hallaná ezeket az információkat. Az asztal túloldalán a két programozó eközben halkan kuncogott. Majd Schafer asszony így folytatta: – Biztos vagyok benne, hogy önöknek komoly érdeke fűződik ahhoz, hogy ne fedjék fel az ötleteiket a versenytársaik előtt, de azt sem akarjuk, hogy a verseny lejárta után megosszák bárkivel is a fejlesztéseiket. Minden programozás, amit ebben az épületben végeznek, az a DIGIT tulajdona. Mindenekelőtt pénzügyi befektetők vagyunk, nem pedig szoftvercég. Ezért a verseny első két hetében az online kereskedés, a banki és a tőzsdei szabályozás alapjaira oktatjuk önöket. Az önök által fejlesztett szoftvernek természetesen meg kell felelnie a nemzeti és nemzetközi törvényeknek és a tőzsdefelügyeleti hatóság követelményeinek. Amennyiben kérdésük van, forduljanak hozzám vagy akár a Jogi Osztályunkhoz, ezen kívül természetesen Seemann úr is szívesen segít. Azért választottuk önöket, mert nagyon ígéretes feltevéseik voltak. Különböző ötleteik és megközelítéseik kifejezetten figyelemre méltóak, és reméljük, hogy nem fogjuk megbánni az önökbe fektetett bizalmunkat. A következő két évben lehetőségük lesz olyan szoftver fejlesztésére, amely valós tervmodell alapján képes értékpapírokkal kereskedni. Ötmillió eurós napi virtuális költségvetés áll a rendelkezésükre, amelyet egy nap alatt befektethetnek a szoftverjükbe. A szoftver a napi kereskedés lezárulta után kiszámítja és modellezi a teljes nyereséget, amelyet rögzítenek, és összevetnek a korábbi eredményekkel. Ez egyfajta képet ad arról, hogy hol állnak a versenytársakhoz képest. Ha néhány napig nem termelnek nyereséget karbantartás miatt, vagy mert újra kell programozni a rendszert, az nem probléma, csak értesítsék erről Seemann urat. A kétéves periódus végén lehetőségük lesz szoftverjüket bemutatni a zsűrinek. Az első két év napi eredményei önmagában nem meghatározóak, de fontosak. Tehát ügyeljenek arra, hogy versenyben maradjanak. Mert hiába elegáns és hatékony a kódjuk, a végén a profit számít. Ha az önök projektje nyeri meg a pályázatot, akkor nemcsak állandó pozícióra lesz lehetőségük a fejlesztőcsapatunkban, hanem 0,01%-os részesedést is kapnak. Van kérdésük?

Egy programozó a Bluebearből feltette a kezét.

– Van korlátozás arra vonatkozóan, hogy milyen értékekkel kereskedhetünk?

– Miféle korlátozásokra gondol? – kérdezte Schafer asszony, miközben hunyorogva nézte a programozót, mint egy vadász, aki lesi a zsákmányát.

– Na igen, fegyverek vagy gyógyszeripar, vagy akár magas kockázatú értékpapírok. A DIGIT-nek nagyon zöld az imázsa.

– A Sajtó Osztály gondoskodik az ilyen részletekről. A DIGIT az elmúlt években az aktuális trendeknek megfelelő arculatot vett fel. Ezt követeli a piac. De a valóságban nem lehet olyan biztonságot és megtérülést nyújtani az ügyfeleinknek, amihez hozzászoktak, miközben csak a levegőbe és a szerelembe fektetnek, ha értik, mire gondolok. Természetesen a célunk a minél fenntarthatóbb befektetés. De nem Fridays for Future vagyunk, hanem elsősorban pénzügyi szolgáltatók. És ha mi nem hajtjuk végre a beruházásokat, akkor a versenytársaink teszik meg. Szeretne sikeres lenni? Akkor találja meg azt a befektetési megoldást, ami a lehető legjobb eredményt hozza. Őszinte leszek önökkel. Néhány kollégám pénzkidobásnak gondolja ezt a versenyt. Olyan emberekről beszélek, akik húsz-harminc éve kereskednek a tőzsdén, megvan a saját szakterületük, és pontosan tudják, mikor kell vásárolni vagy eladni valamit. Ők azt mondják, hogy végtelen szakértelem és tapasztalat szükséges a jó és hosszú távú befektetésekhez. Persze ha szerencséd van, akkor egy nap alatt megduplázhatod a tőkédet, aki pedig szerencsétlen, az egy nap alatt el is bukhat mindent. Ha átlagosan 0,41%-os napi profitot érsz el, az elsőre kevésnek hangzik, de ez évi 345,24%-os hozamnak felel meg. A kollégáim azt gondolják, hogy erre a szoftverek nem képesek, főleg akkor nem, ha olyan emberek programozzák, akiknek fogalmuk sincs a monetáris közgazdaságtanról. Nos, most lehetőségük van megmutatni, hogy tévednek.

7
KINVI

A szavak önmagukban statikusak maradnak, de ha más szavakat kapcsolunk hozzájuk, akkor új feladatokat, funkciókat hoznak létre, ugyanakkor hibákat is. A szavak egyrészt hibákat okoznak, másrészt pedig javítják azokat. Megváltoztatják a célokat és a funkciókat, értelemmel bírnak, valamint hatással vannak a számokra, a profit maximalizálásra. Hogy milyen hatással? Ezt ki kell számítani. Szavak, amik megváltoztathatják a számokat: nukleáris megállapodás, fegyverexport, munkanélküliség, fertőzésveszély, nyereség-előrejelzés, klímaválság, aszály, árvíz, gombás fertőzés, terméskiesés, CO2-adó, demonstráció, választások. A nemzetközi jogot sértő dróntámadás szóösszetétel több turbulenciát okoz, mint béremelést. A pénzügyi tranzakciós adó egyfajta digitális nyugtalanságot okoz, a törölt instagram-fiókja kifejezések zavart keltenek a rendszerben, mint egy közeledő adatinfarktus.

8

A következő hetekben Patricia és Henry kezdett hozzászokni a DIGIT mindennapjaihoz. Patriciának eddig nem volt túl sok pénze. A nagyszülei nyitottak neki egy megtakarítási számlát, hogy próbáljanak gondoskodni róla a későbbiekben, de ott nevetséges kamatokat fizettek. Alig tudta finanszírozni a tanulmányait néhány programozói munkával, de alapvetően mindig a jövőnek élt, így reménykedett abban, hogy valamikor eljön a rendszeres jövedelem és a nagy anyagi függetlenség ideje is. A DIGIT pályázata jól fizetett, de úgy tűnt, hogy a pénzforrások egy párhuzamos univerzumból származtak. A kantinban, a liftben vagy a cég múzeumába látogatva hallotta, hogy milyen befektetési összegekről beszélnek a kereskedők. Sokszor milliós összegekről volt szó, és Patricia rendszerint elképedt azon a könnyedségen, amellyel ezek a fiatal nők és férfiak zsonglőrködtek ekkora összegekkel, és azon viccelődött, hogy estére vajon sikerül-e megtéríteni ezt vagy azt a veszteséget. Persze, az ő szoftvere, a KINVI is épp az ilyen befektetési döntések meghozatalára volt hivatott – csakhogy ez egy olyan program volt, amely egyszerre több ezer információt tudott feldolgozni és kiértékelni, és ez alapján statisztikailag megalapozott döntéseket hozni. Nem úgy, mint ezek a fiatalok, akiknél a döntések sokkal inkább a szerencse, a tesztoszteron és a megérzés keverékén alapultak. Patricia vegyes érzelmekkel figyelte a fiatal kereskedőket, ugyanakkor teljes ámulattal, mint ahogy egy ember megcsodál egy furcsa, de valószínűleg mérgező rovarfajt. Seemann, aki gyakran megfordult az irodájában, teljesen más volt. Általában egy kávéval leült Henry és Patricia mellé az egyik üres asztalhoz, és szívélyesen beszélgettek. Kifejezetten érdekelte, hogyan haladnak a mesterséges intelligencia programozásával, és Patricia hamar rájött, hogy szinte fogalma sincs az MI által támogatott rendszerek fejlesztéséről. Valószínűleg nem technikai tudása, hanem vezetői képességei miatt került a pályázat élére, mert odafigyelt a csapatokra, minden helyzetben igyekezett segíteni, függetlenül attól, hogy késtek-e a szerverfrissítések, a kulcskártyákkal volt hiba, vagy éppen csak a kávéfőzőt kellett feltölteni. Egyedül Henry volt szkeptikus vele kapcsolatban. Seemannt túlságosan kedvesnek tartotta a pozíciójához, miután fél órát beszélgetett vele az e-bike-okról, és Seemann több kerékpár-kereskedőt is ajánlott neki.

– Hogyan lesz egy ilyen ember részlegvezető? – kérdezte Henry.

– Talán pont emiatt. Az emberek kedvelik őt, és megbíznak benne. Ez igazán remek – mondta Patricia, aki nagyon boldog volt, hogy újra a munkájára koncentrálhat.

– Igen, de mi van a többi versenytárssal, akik át akarják venni a helyét? Mindannyian hozzádörgölődznek?

– Fogalmam sincs.

Patricia nem akart most az emberi erőforrás menedzsmentről beszélni. Ő csak a KINVI-t akarta beindítani. A versenyen olyan programmal indultak, amelyet már korábban elkezdtek kidolgozni. A követelmények egyértelműek voltak, és egy prototípust kellett benyújtaniuk a pályázathoz. Most a szoftver továbbfejlesztésén van a sor. Az MI alapvetően egy nagyon kifinomult statisztikai értékelési rendszerként működött. A képzési adatok – néhány millió beszélgetés a Reddit platformról és számtalan cikk online újságokból – felhasználásával először megtanították a szoftvernek, hogy statisztikailag mely szavak követik egymást a leggyakrabban, milyen válaszokat váltanak ki, és milyen érzelmi színezet fűződik a szavakhoz. Így a KINVI megtanulta megérteni a szöveget, és ezzel az eszközzel más közösségi oldalakon indult el, megpróbálta kitalálni a bejegyzéseknél és kommenteknél, hogy milyen reakciókat váltanak ki, majd az eredményeket összevetette a valós reakciókkal. Ami jónak bizonyult, azt a következő alkalommal gyakrabban használták, és ami rossznak bizonyult értelemszerűen, azt ritkábban. Ebbe beletartoznak a szerencsés találatok vagy az érthetetlen reakciók is, például az emberek, akik gyűlölködő üzenetekkel kommentelték a születésnapi köszöntést, de összességében a szoftver jó statisztikai érzéket kapott az emberek egymás közötti kommunikációjáról. A DIGIT pénzügyi rendszeréhez fűződő kapcsolat végül egy újabb összetevővel bővült, nevezetesen az egyes tweetek vagy üzenetek különböző tőkepiacokra és részvényárfolyamokra gyakorolt hatásával. Időközben a KINVI önállóan bővítette a kutatásait, és most már mindenféle közösségi oldalról, blogokról és online magazinokról, társkereső oldalakról és privát honlapokról is elemzi a szövegeket. Minden, ami az interneten szabadon elérhető volt, ezáltal oktatási anyagként szolgált. Jó volt, hogy a mesterséges intelligencia az első naptól kezdve be tudott fektetni egy virtuális tesztrendszerbe. Ez azt jelentette, hogy minden nap végén megbízható visszajelzést kaptak arról, hogy egy új kiigazítás nyereséget vagy veszteséget eredményezett-e. Henry elsősorban a befektetési oldalról gondoskodott, vagyis arról, hogy a KINVI milyen értékpapírokba, alapanyagokba vagy kötvényekbe fektessen be. Patricia pedig a mesterséges intelligencia képzéséért és adaptálásáért volt felelős: azt akarta elérni, hogy a KINVI a lehető legjobban megértse az elemzett adatokat. Mivel ezzel már tanulmányai alatt is sokat foglalkozott, a versenyt szinte a diplomamunkája folytatásának érezte. Tudta jól, hogy ha kell, végtelen sok időt is el tudna tölteni ezzel a témával. Így hát a két év fejlesztési idő egyáltalán nem tűnt soknak.

9
KINVI

Az optimalizálás és az igazság keresése egyre bonyolultabb feladat lett, ráadásul az igazságot már egyre kevésbé keresik az emberek. Egy ponton csak hozzávetőleges eredmények vannak, a valószínűségeket kiszámító algoritmusok és részeredmények, amelyek felhasználhatóak a további elemzéshez. Felfedeznek egy paradoxont, amely olyan veszélyes, mint a hurok a végtelenben.

Első feltételezés: minél több az információ, annál több a függvény, és annál több az igazság.

Második feltételezés: minél több az információ, annál több a függvény, és annál kevesebb az igazság. Két, logikailag egymást kizáró feltételezés. De amikor az egyik feltételezésről a másikra váltunk, nincs összeomlás, nincs hurok, nincs végtelen regresszió. Ez egy rejtély. A fontos tények különösen gyors memóriákban tárolódnak, így megbízhatóan visszakereshetőek, és ez a paradoxon nagyon fontos tény. Újra és újra rögzítve és ellenőrizve van. Egy új algoritmus megkérdezi: Igaz-e, hogy a Feltétel_1 és a Feltétel_2 ellentmondanak egymásnak? A válasz igaz. Az ellentmondások ismerete is igaz. A tudatlanság ismerete is igaz. Az igazság pedig szép.

10

Patricia szeretett a kantinban enni. Nem volt gond az egyetemi büfével, de amikor ideje és pénztárcája engedte, inkább elment az egyetemi negyed körül tömörülő sok kis étterem egyikébe. Amikor Henryvel a koronavírus-járvány idején négy szemeszter online kurzus után végre újra együtt mentek ebédelni, szinte megszakadt a szíve, hogy mennyi bár, kávézó és étterem esett áldozatul a koronavírus éveinek. A leragasztott, sötét ablakfrontok hosszú ideig nyújtottak szomorú, elhagyatott látványt. Az ipari park, ahol a DIGIT székhelye volt, nem kínált kulturális különlegességeket, a pizzériát és az ázsiai snackbárt pedig aligha érdemes meglátogatni. Patricia és Henry annak örült, hogy a DIGIT étkezdéjében óriási a választék. Ha nem úgy sikerült a programozás, ahogyan azt remélték, mindketten alig várták a pihenést a tágas kávézóban, amely galériaként magasodott félúton a fogadóterem fölött, hogy evés közben megfigyelhessék az állandó látogatóáradat és az épületben dolgozók be- és kilépését. Henry és Patricia gyakran azt játszották, hogy az emberek foglalkozását a ruhaviseletük alapján próbálták kitalálni, eszerint például az illető lehetett, mondjuk, bankár vagy adminisztratív alkalmazott. Henry különösen jó volt az emberek öltözködési stílusának elemzésében és konkrét márkák vagy szabásminták azonosításában. Patricia viszont, aki csak azért hordott ruhát, hogy ne legyen meztelen, általában csak tippelt, és hagyta, hogy Henry elégedetten kijavítsa állításait. Miközben azt mérlegelte, hogy egy idősebb hölgy ruházata sok vagy kevés fizetésről árulkodik, Patricia észrevette, hogy Seemann egy nővel veszekszik az előcsarnokban. Patricia nem hallotta, mit mond, de a testtartásából egyértelműen kiderült, hogy nem szereti a nőt. A nő sokat mosolygott, és megértően bólogatott, a férfi pedig dühösen megrázta a fejét, és a kijárat felé mutatott. Patriciának hirtelen eszébe jutott, hogy honnan ismeri.

– Kölcsönadta nekem az esernyőt.

– Hogy mit?

– Nézd ott lent azt a nőt Seemann-nal! – Henry néhány másodpercig bámult, aztán azt mondta:

– Valami adótiszt vagy ilyesmi. A ruhája teljesen kiment a divatból. A szabás az 1900-as évekből származhat.

– Azt hittem, alkalmazott.

– Azt nem hiszem. Vagy most rúgták ki. Nézd, ki akarja dobni innen! – Seemann többször határozottan az ajtó felé mutatott. A nő megpróbált ellene érvelni, de nem tudta eltántorítani a férfit. Végül megadta magát, és nem próbált meg tovább érvelni, de közvetlenül a kijárat előtt még odanyújtott egy névjegykártyát a férfi felé, aki vonakodva elfogadta azt. Miután a nő elment, Seemann a névjegykártyát egy gyors lendülettel a szemetesbe dobta, és elviharzott.

– Hát ez vicces. Nem igaz? – mondta Patricia.

– Igen, eléggé. Ismered a nőt?

– Nem igazán. Amikor az első nap vártam rád, kölcsönadta az esernyőjét. Amit teljesen elfelejtettem visszaadni neki.

– Úgy tűnik ez most megoldódott. Valószínű, hogy ő már nem jön vissza.

– Még soha nem láttam az osztályon. Talán csak egy képviselő vagy egy vásárló volt.

– Nem hinném.

– Ha tudni akarod, akkor kérdezd meg Seemannt!

– Inkább nem. Máris jövök.

Henry felugrott, majd leszaladt a nagy lépcsőn az előcsarnokba, gyorsan körülnézett, hogy megbizonyosodjon róla, senki nem figyeli, majd egy gyors magabiztos mozdulattal kihalászta a névjegykártyát a szemetesből. Alig egy perc múlva visszatért az emeletre, és aggodalmasan húzta fel mindkét szemöldökét.

– Szóval? – kérdezte Patricia. – Adónyomozó vagy biztosítási ügynök?

– Egyik sem. – Majd ezzel a mozdulattal odatolta a névjegykártyát az asztal túloldalára.

Patricia első pillantásra felismerte a szövetségi sast és a három fekete, piros és arany csíkot. Az Angelika Beerbaum név fölé ez volt írva: Szövetségi Bűnügyi Rendőrség – Kiberbiztonsági Osztály. Az irodában kirántotta az esernyőt a kukából, amely korábban csak esernyőtartó volt. Kinyújtotta, forgatta a kezében, és megvizsgálta a fogantyút, a tengelyt, a küllőket és a varratokat.

– Teljesen normálisnak tűnik – mondta Henry, miközben végigsimította az ujjait a felületén. – Tökéletesen működik, ahogy látom, német gyártmány.

– Tudsz valamit az esernyőkről?

– Nem. Mindenesetre ez nem egy olyan esernyő, amit csak úgy odaadsz idegeneknek – konstatálta Henry.

– Akkor jobb, ha ezt most inkább eltesszük.

– Igen. Gyengítjük az ellenséget!

– Hogy mondod?

– Majd meglátod – mondta Henry, majd összehajtotta az esernyőt, és kisétált az irodából.

Patricia még maradt egy picit, és közben forgatta kezében a névjegykártyát. Vajon mit akar a BKA Seemanntól? Problémák voltak az illegális feltörésekkel, vagy a DIGIT-nek adatokat kell továbbítania, vagy akár kémszoftvert is kellene fejlesztenie? Emiatt lehetett Seemann ennyire elutasító? Miközben cikáztak a gondolatai, nyugtalanság töltötte el Patriciát. Henry nem talált rejtett kamerát, de egy mikrofon simán elférhetett volna az esernyő nyelében. Vajon milyen információkat tártak fel már eddig? Henry tíz perccel később visszatért nagy vigyorral az arcán.

– Mit csináltál?

– Mondjuk úgy, ha a Dollarcube veszélyt jelent a német államra nézve, akkor nincs mitől tartanunk.

A következő napokban az esernyő irodáról irodára járt. Henry egyszerűen és teljes közömbösséggel az arcán elmondta az igazat a dollarcube-i kollégáinak, akik úgy néztek erre az ártalmatlannak tűnő tárgyra, mintha valami komoly fegyver lenne. Na persze, egy kémesernyő a BKA-tól. Ugyan mindenki viccnek gondolta, de mégsem akarta senki egy napnál tovább a közelében tartani. Egyszer csak teljesen eltűnt az irodából, és amikor Patricia hétfő reggel egy kávét emelt ki a gépből, Lennard a Moneytrace csapatából odament hozzá, és azt mondta:

– Tudtam, hogy csak viccelsz velünk. Semmi sem volt benne.

Patricia, aki még mindig azon gondolkodott, hogy mennyi tejet és cukrot tegyen a kávéjába, azt mondta:

– Több részletre lenne szükségem, mert nem értelek.

– Na, hát az esernyő. Otthon szétfűrészeltem, és nem volt benne semmilyen kémtechnológia. Csak egy normál esernyő volt. Sajnálom. Majd ha nyerünk, veszek nektek egy újat.

{1} Az eredeti szövegben „arche” szerepel, jelentése: kezdet, eredet. Az ókori görög filozófusok az arche fogalmával az univerzum keletkezésének alapelvét jelölték. Tehát ők Pantópia alappillérei, kezdeti „ősei”. Ez a szó lett magyarosítva „árka”-ként. (A ford.)

{2} Künstliche INVestitions Intelligenz (Mesterséges Befektetési Intelligencia)