A bátor csajoknak és a reményteljes srácoknak,

valamint V.-nek, aki a legkülönösebb mind között.

Prológus

A San Diegó-i buszvégállomás padlója jóformán ki sem látszott a csikkek alól. A mamutok idején az épület minden bizonnyal nagyon csilivili lehetett, mint amilyen mondjuk a Grand Central, vagy azok a hatalmas hodályok, amiket a filmekben lehet látni. Mára azonban teljesen beszürkült; olyan lett, mint valami raktár, tele mindenféle bandák gyűrött posztereivel, meg csövesekkel.

Majdnem éjfélre járt az idő, a csarnok azonban mégis zsúfolt volt; mellettem a fal mentén csomagmegőrzők sorakoztak egészen a terem végéig. Az egyikből a padlóra csöpögve folyadék szivárgott, mintha valami kiborult volna benne. Kisebb ragadós tócsa nyalogatta a cipőmet.

Automatákat láttam a csarnok másik oldalán, a sarokban pedig egy bárpult állt, ahol néhány cigarettafüstöt eregető, csontsovány, borostás alak üldögélt, úgy görnyedve a sörük fölé, mint Gollam a drágaszága fölé. A levegőben szálló füsttől minden homályosnak és furcsának tűnt.

Fejemet leszegve elsiettem a csomagmegőrző szekrények mellett, miközben próbáltam minél kisebb feltűnést kelteni. Amikor otthon elképzeltem, milyen lesz itt, teljesen abba a tévhitbe ringattam magam, hogy simán el tudok majd vegyülni az állomáson. Nem lesz semmi probléma. A valóságban azonban mindez sokkal nehezebbnek bizonyult, mint ahogy gondoltam. Arra számítottam, hogy az itt hömpölygő tömeg okozta káosz magába olvaszt, elvégre ez mégiscsak egy buszállomás. Eszembe sem jutott, hogy én leszek itt az egyetlen, akinek ennyire a fenekén van még a tojáshéj.

Az utcán vagy a sulimban könnyen átnézett rajtam mindenki; tizenkét éves, átlagos magasságú lányt láttak csupán, tucatarccal és alakkal, meg öltözködési stílussal. Semmi különös nem volt bennem a hosszú, vörös hajamon kívül; ez volt a legfeltűnőbb rajtam. Ezért lófarokba fogtam, és igyekeztem olyan határozott léptekkel haladni, mint aki tudja, hova igyekszik. Nem ártott volna azért felvennem egy sapit.

A jegypénztárnál néhány nálam idősebb, zöldre mázolt szemű, latex miniszoknyás lány vitatkozott az üvegablak mögött ülő hapsival. Hajukat olyan magasra tornyozták fel, hogy úgy nézett ki, mint a frissen készült vattacukor.

– Ne csináld már, haver! – kérlelte egyikük a férfit. – Megszánhatnál minket – rázogatta fejjel lefelé a pénztárcáját a párkányon a negyeddollárosok számolása közben. – Szinte a teljes összeg megvan, alig másfél zöldhasú hiányzik.

– Szerintetek ez valami jótékonysági intézmény? – A jegyárus az ironizálás és a dögunalom szobrának nézett ki a béna hawaii mintás ingében. – A teljes viteldíj nélkül nem adok ki jegyet.

Benyúltam a melegítőfelsőm zsebébe, és végigsimítottam a saját jegyemen. A turistaosztályon való buszozásért San Diegóból Los Angelesbe az anyám ékszeresdobozából származó húszassal fizettem; a vásárlás közben alig méltatott egy pillantásra is a pénztáros.

Közelebb húzódtam a falhoz, és a hónom alá csapott deszkámmal még inkább szaporázni kezdtem a lépteimet. Egy pillanatra felmerült bennem a gondolat, hogy milyen menő lenne felpattanni rá, és végigsüvíteni a széksorok között. De nem tettem. Elég egy rossz mozdulat, és még a késő éjszaka itt lézengő lecsúszott alakoknak is fel fog tűnni, hogy nincs itt semmi keresnivalóm.

Majdnem sikerült a terem végéhez érnem, amikor idegesen mozgolódni kezdett a tömeg a hátam mögött. Sarkon pördültem. Két, khaki egyenruhás krapek az automaták mellett lecövekelve pásztázta a teremben zsibongók arcát. Még a helyiség túlfeléről, ilyen távolságból is tökéletesen láttam a megcsillanó jelvényüket. Zsaruk voltak.

A magasabbiknak fürgén mozgó, fakó szeme és hosszú, vékony karja volt, akár egy póknak. Úgy járkált fel s alá a széksorok között, ahogy a rendőrök mindig teszik; lassú, hivatástudatot sugárzó léptekkel, melyek azt sugallják, hogy lehet, hogy az illető egy groteszk nyakigláb, mégis neki van egyenruhája meg stukkere. A mostohaapámra emlékeztetett.

Ha el tudnék jutni a váróterem végéig, kisurranhatnék oda, ahol a buszok állnak, és a várakozók között elvegyülve köddé válhatnék.

A pultál iszogató piszkos alakok jobban belebújtak a sörükbe; az egyikük elnyomta a cigijét, majd undorodva, fitymálva hosszan végigmérte a zsarukat, aztán kiköpött egyet a padlóra. A lányok berekesztették a vitájukat a jegyárussal, és elmélyülten tanulmányozni kezdték a műkörmüket; szemmel láthatóan idegesek lettek Nyakigláb rendőr úr láttán. Talán nekik is olyan a pótfaterjuk, mint az enyém.

Miután a zsernyákok elvergődtek az állomás közepéig, úgy kezdtek körbefürkészni, mint akik keresnek valakit. Talán egy elveszett kölyköt, vagy egy rakás rosszban sántikáló bűnözőt.

Esetleg egy otthonról elszökött lányt.

Behúztam a nyakam, készen arra, hogy belesimuljak a tömegbe. Éppen azon voltam, hogy kilépjek az ajtón, amikor valaki megköszörülte a torkát, miközben egy hatalmas, súlyos marok fonódott a karomra. Megfordultam, felnéztem, és egy harmadik rendőr fenyegető tekintetével találtam szemközt magam.

– Maxine Mayfieldhez van szerencsém? – eresztett meg felém egy unott, de igen széles, az összes fogát kivillantó mosolyt. Arcvonásai durvák és markánsak voltak; úgy nézett ki, mint aki már ezerszer tette fel kiskorúaknak ugyanezt a kérdést. – Otthon már betegre aggódják magukat miattad.

1.

Az ég olyan alacsonyan ereszkedett rá Hawkinsra, hogy úgy nézett ki, mintha rá akarna omlani a városra. A világ sebesen suhant el mellettem, ahogy hangosan zörögve végigzúdultam a gördeszkámmal a járdán. Még gyorsabban kezdtem haladni, miközben hallgattam, ahogy a kerekek surrognak a burkolaton, csattognak a repedéseken. Hűvös volt azon a délutánon; a hideg levegőtől megfájdult a fülem. Állandóan ilyen volt az idő azóta, hogy három nappal ezelőtt ideköltöztünk.

Arra számítva, hogy a San Diegó-i ragyogó eget fogom látni, folyton feltekintettem, azonban itt az égbolt még akkor is színtelennek tűnt, amikor nem gyülekeztek csúnya fellegek a látóhatáron. Az Indiana állambeli Hawkins az alacsonyan csüngő szürke felhőtakaró, a steppelt kabátok és havas tél otthona volt.

És most már… az enyém is.

A Fő utcát már teljesen feldíszítették halloween alkalmából; a boltok kirakataiban faragott tökök vigyorogtak, a szupermarketére pedig műpókhálókat és papírból készült csontvázakat ragasztottak. Végig az utcán fekete-narancs szalagok lengedeztek a lámpaoszlopokról a szélben.

A délutánomat a Palace Arcade-ben töltöttem Dig Dugozva, míg el nem vertem az összes negyeddollárosomat. Mivel anya kifejezetten nem örült, hogy videojátékokra szórom el a pénzem, otthon Kaliforniában leginkább csak akkor játszhattam, amikor apánál tartózkodtam. Ő gyakran elvitt a bowlingpályára vagy néha a mosodába is, ahol Pac-Man- meg Galaga-gépek álltak. Időnként pedig a bevásárlóközpontban lévő Joy Town Arcade-ban lógtam, pedig elég gagyi hely volt, ráadásul tömve szakadt farmeres, bőrdzsekis metálarcokkal. Azonban megvolt nekik a Pole Position, ami a létező legjobb autós játék valódi kormánnyal, így olyan, mintha rendes kocsit vezethetnék.

Hawkins egyetlen játékterme egy hatalmas, lapos tetős épület volt, neon feliratokkal a kirakatában, valamint ragyogó sárga kiugró homlokzattal (a színes megvilágítás és a festés alatt azonban csak egyszerű alumíniumburkolat rejtőzött). Olyasmiket játszhattam itt, mint a Dragon’s Lair, a Donkey Kong, vagy az örök favoritom, a Dig Dug.

Az egész délutánt a rekordom megdöntésével töltöttem, de miután felvéshettem a nevem a ranglista élére a Dig Dugban, és már az utolsó negyeddollárosból is kifogytam, rám jött a mehetnék, így fogtam a deszkám, és a belváros felé gurultam, hogy jobban megismerkedhessek Hawkinsszal.

Gyorsabban kezdtem lökni magam; elzúgtam a kajálda, a vasárubolt, a Radio Shack, majd a mozi mellett is. Ez utóbbi olyan kicsinek tűnt, mintha csak egy teremből állna, de amolyan régimódi, hivalkodó épület volt akkora kiugró homlokzattal, mint egy égőkkel feldíszített csatahajó.

Kizárólag akkor voltam képes nyugodtan megülni a fenekemen, amikor a moziban bámultam az ezüstvásznat. A legújabb plakát a Terminátort hirdette, amit már volt szerencsém látni. Kifejezetten tetszett a sztorija. Egy gyilkos robot, ami totál úgy néz ki, mint Arnold Schwarzenegger, visszautazik benne a jövőből, hogy megöljön egy Sarah Connor névre hallgató pincérnőt. Először úgy tűnik, hogy semmi különleges nincs a spinében, de később kiderül, milyen kemény csaj. Annak ellenére bejött, hogy nem egy valódi szörnyfilm, azonban furcsán csalódottnak éreztem magam nézése közben. Ugyanis egyetlen általam ismert nő sem hasonlított Sarah Connorra.

Elsüvítettem a zálogház, a bútorbolt, majd a piros-zöld csíkos napellenzős pizzázó mellett, amikor valami apró sötét dolog suhant át előttem a járdán. A délutáni szürkületben egy macskának tűnt. Mielőtt kiszaladt volna alólam a deszka, épp csak annyi időm volt, hogy végiggondoljam, hogy ez milyen furcsa; San Diego belvárosában sosem lehetett macskát látni.

Elég alkalmam volt már hozzászokni az eltaknyoláshoz, azonban a másodperc tört részéig tartó zuhanás mindig összezavart. Amikor elvesztettem az egyensúlyom, úgy éreztem, mintha az egész világ a feje tetejére állt volna, és kicsúszott volna alólam. Akkora erővel vágódtam a járdának, hogy összekoccantak a fogaim.

Tök régóta rá voltam zizzenve a deszkázásra. Azóta, hogy harmadikos korunkban a legjobb barátom, Nate Walker az öccsével, Silasszal ellátogatott a szüleik társaságában Venice Beach-re, és teljesen bezsongva tért vissza; másról sem tudott beszélni utána, mint a Z-Boy-ról meg a dogtowni gördeszkaboltokról. Így ez volt a kedvenc hobbim azóta, hogy tudomást szereztem a mindenféle grip tape-ek meg a Madrid deszkák létezéséről, és mióta először legurulva a Sunset Hillen megtapasztaltam, milyen érzés olyan gyorsan hajtani, hogy a szívem majd kiugrik a helyéről, és könnybe lábad a szemem a széltől.

A járda rettenetesen hideg volt. Egy pillanatig mozdulatlanul feküdtem a hasamon; mellkasom tompán sajgott, karomba fájdalom nyilallt. A könyökömnél sikerült kiszakítanom a melegítőfelsőm ujját; tenyeremről lehorzsoltam a bőrt, emiatt vadul lüktetett. A macska már rég messze járt.

A hátamra fordultam, és épp megpróbáltam feltápászkodni, amikor egy vékony, sötét hajú nő futott ki hozzám az egyik boltból. Ezt majdnem annyira meglepőnek találtam, mint azt, hogy házi kedvencek kószáljanak a városközpontban. Kaliforniában senki sem rohant volna ide csak azért, hogy meggyőződjön róla, nem esett-e bajom, de Indiana állam már csak ilyen volt. Anya előre megmondta, hogy errefelé kedvesebbek az emberek.

Az asszony hatalmas, riadt szemekkel térdelt mellettem a betonon. Kicsit vérzett a könyököm, ahol kiszakadt a ruhám. A fülem meg csengett.

– Ó, a karod! Biztos nagyon fájhat – hajolt aggódva közelebb hozzám. – Nagyon megrémültél? – nézett egyenesen a szemembe.

Bambán visszabámultam rá. Rá akartam vágni a kérdésére, hogy nem szokásom beparázni, ami minden szempontból igaz volt. Például nem féltem a pókoktól meg a kutyáktól. Sötétedés után simán elvoltam egyedül a sétányon, vagy deszkáztam a vízmosásban, amikor áradásokra lehetett számítani. Sosem rettegtem attól, hogy egy gyilkos rám vetné magát, vagy hogy belefulladnék egy hirtelen lezúduló árhullámba. És amikor anya meg a mostohaapám közölték, hogy Indianába költözünk, fogtam magam, bepakoltam némi alsóneműt és két farmert a hátizsákomba, aztán egyszál magamban a buszpályaudvar felé vettem az irányt, hogy Los Angelesbe dobbantsak. Totál zakkant dolog volt egy idegentől megkérdeznie, hogy megijedt-e. Mégis mitől?

Egy pillanatra ledermedve ültem a járda kellős közepén a fájdalmasan lüktető könyökömmel és a lehorzsolt tenyeremmel, amelybe beleálltak a kavicsok.

– Hogy micsoda? – hunyorogtam végül fel az asszonyra.

A nő lenyúlt, hogy lesöpörje a kavicsokat a kezemről. Az övé vékonyabb és az enyémnél jóval lebarnultabb volt, száraz, repedezett bütykökkel és lerágott körmökkel. Mellette a bőröm sápatagnak látszott, teli szeplőkkel.

Olyan ideges tekintettel vizsgálgatott, mintha én lennék az, aki furcsán viselkedik.

– Csak tudni akartam, hogy megsérültél-e. Az ilyen világos bőr elég könnyen sebesedik. Le kellene fertőtlenítened, nehogy baj legyen.

– Aha. Nem kell – ráztam meg a fejem. Úgy éreztem, mintha apró tűkkel szurkálnák a tenyeremet. – Mármint nem hiszem, hogy kéne.

Erre közelebb hajolt hozzám, és nyitotta a száját, hogy mondjon még valamit, amikor hirtelen elkerekedett a szeme, és ledermedt. Egyszerre kaptuk fel a fejünket a felsüvöltő motorbőgésre.

Egy tengerkék Camaro zúgott el nem messze, figyelmen kívül hagyva Oak Street közlekedési lámpáit, majd felhajtott a járdaszegélyre. Az asszony odafordult, hogy megnézze, mi ez a ribillió, de én jól tudtam.

Billy, a mostohabátyám hanyagul hátradőlt az ülésben; kezét lazán a kormányon pihentette. A felhúzott ablakokon keresztül bömbölve áradt ki a zene a kocsiból.

Még innen a járdáról is jól láttam, ahogy megcsillan a fény a fülbevalóján. Billy azzal a lapos, üres tekintettel bámult elnehezült szemhéja alól, ahogy mindig is szokta; mintha akkora dögunalom lenne még a létezésem is, hogy alig bír rám pillantani. Azonban a tekintete mélyén ott ólálkodott valami veszélyes. Amikor így meredt rám, mindig erősen elvörösödtem, vagy elfintorodtam. Azt már megszoktam, hogy úgy méreget, mintha csak púp lennék a hátán, de sokkal rosszabb érzés volt, amikor mások előtt csinálta, mint például ez előtt a kedves, riadt nő előtt, aki totál úgy nézett ki, mintha valaki édesanyja lenne.

Mielőtt lehajoltam volna, hogy felvegyem a deszkám, beletöröltem a sajgó tenyerem a farmerembe.

Billy elnyílt szájjal hátradöntötte a fejét, majd egy pillanattal később áthajolt az ülésen, és letekerte az ablakot.

– Beszállás! – szólt ide, a hűvös levegőn keresztül még hangosabban bömbölő Quiet Riot-számtól kísérve.

***

Egyszer, még áprilisban, olyan két héten keresztül úgy véltem, hogy a Camaro a legmenőbb dolog, amit valaha is láttam. Hatalmas, éhes formája van, mint egy cápának; csupa csillogó elem és éles sarok az egész kocsi. Az a fajta járgány, amivel kiválóan lehetne akár bankot is rabolni.

Billy Hargrove ugyanolyan gyors és keménykötésű volt, mint az autója. Kifakult farmerdzsekit hordott, arcát akár a filmsztárok is megirigyelhették volna.

Akkoriban persze még nem volt a bátyám; csak ködös elképzelésem volt arról, hogy milyen lesz onnantól kezdve az életem. Az apja, Neil, megkérte anyám kezét, ami után, amikor mind összeköltöztünk, Billy a bátyámmá vált. Tisztára bezsongtam, hogy végre megint nem lesz csonka a családom.

A szüleim válása után apám elhúzta a csíkot Los Angelesbe, úgyhogy leginkább a kevésbé jelentős ünnepeken találkozhattam vele, vagy amikor lejött San Diegóba a munkája miatt, és anyám kifogyott a kifogásokból, hogy miért ne engedjen el vele.

Anya persze ott volt nekem, de csak a maga furcsa, bizonytalankodó módján, amibe nehéz volt megkapaszkodnom. Sosem volt valami erős egyéniség, de miután apa kikerült a képből, még rosszabbá vált az állapota. Eléggé rettenetes volt látni, hogy a személyisége milyen könnyen bele tudott olvadni az éppen aktuális pasijáéba.

Ott volt először Donnie, aki súlyos hátproblémákkal küszködött; nem tudott például lehajolni a szemetesért, hogy kivigye. Hétvégenként instant palacsintát sütött nekünk, borzasztó viccekkel bombázott minket, míg aztán egy szép napon le nem lépett egy palacsintázóban dolgozó pincérnővel.

Utána Vic következett Saint Louisból, majd Gus, akinek az egyik szeme zöld, a másik meg kék, majd Iván, aki összecsukható bicskával piszkálgatta folyton a fogát.

Neil teljesen különbözött tőlük. Egy aranybarna Ford pickupot vezetett, vasalt inget hordott, és úgy nézett ki a bajuszával, mint valami kiképző őrmester vagy vadőr. És feleségül akarta venni az anyámat.

A többi pasi mind igazi lúzer volt, de csak átmenetileg rontották itt a levegőt, így nem sok vizet zavartak az életemben. Néhányuk lüke vagy barátságos, esetleg szórakoztató volt, de egy idő után mindig egyre több probléma adódott velük; elmaradtak a lakbérük fizetésével, totálkárosra törték a kocsijukat, vagy leitták magukat a sárga földig, majd börtönben kötöttek ki.

Mind leléptek; ha meg mégsem, akkor anya tette ki a szűrüket, ami sosem viselt meg igazán. Közülük még a legjobbak is valahogy gázos alakok voltak. Egyikük sem volt olyan menő, mint az apám, de többnyire rendben voltak, sőt néhányukat még kedvesnek is lehetett nevezni.

Ahogy mondtam, Neil teljesen különbözött tőlük.

A bankban ismerkedett meg anyámmal, aki ügyintézőként dolgozott ott. Egy maszatos ablak mögött üldögélve adogatta a letéti jegyeket a felnőtteknek, és nyalókát a gyerekeiknek. Neil biztonsági őrként egész álló nap a bejáratnál szobrozott. Szerinte anya úgy nézett ki az üveg mögött, mint Csipkerózsika, vagy azok a dámák a régi festményeken. A hasonlatait roppant romantikusnak szánta, de el nem tudtam képzelni, hogyan lehetnének azok. Elvégre Csipkerózsika felébreszthetetlenül álomba merült, a bekeretezett festmények meg se nem izgisek, se nem érdekesek, szimplán csak elvannak a falon.

Amikor először átjött hozzánk vacsorára, egy csokorral állított be. Soha egyik pasi sem hozott virágot. Vacsi után azt állította, hogy ilyen finom fasírtot még életében nem evett, mire anya irulva-pirulva mosolygott, és fejét oldalra hajtva kacér pillantást vetett rá. Én meg igencsak örültem, hogy már nem sírdogál többé az utolsó pasija, egy szőnyegárus után, aki a fésülködési stílusával a kopaszodó feje búbját próbálta leplezni, a hazugságaival meg azt, hogy nős.

Néhány héttel a nyári szünet kezdete előtt Neil megkérte anyám kezét. Vásárolt neki egy gyűrűt, mire kapott egy saját kulcsot a házhoz. Akkor jelent meg, amikor a kedve tartotta; virágot hozott, vagy kidobálta a díszpárnákat és a képeket, amik nem tetszettek neki, de sosem jött este tíz után, és nem maradt éjszakára. Túlságosan úriember volt hozzá, amolyan régimódi fajta, ahogy mondogatni szokta. Imádta a családi vacsorákat meg a tiszta konyhát. Anyámat az a kis arany eljegyzési gyűrű olyan boldoggá tette, amilyennek jó ideje nem láttam, szóval miatta megpróbáltam jó képet vágni a dologhoz.

Neil elmondta, hogy van egy középiskolás korú fia, de mindössze csak ennyit árult el róla. Úgy hittem, valami tipikus suttyó focista srác lehet, vagy az apja fiatalabb kiadása. Hát, az biztos, hogy nem olyannak képzeltem, amilyen valójában volt.

Azon az estén, amikor végre megismerkedtünk vele, Neil elvitt minket a Mókavárba, ami egy gokartpálya volt nem messze a házunktól, és ahol a szörfös csávók szoktak lógni a csajukkal, hogy spagettifánkkal tömjék magukat, és léghokizzanak meg Skee-Ballt játsszanak. Olyan hely volt, ahová az anyám pasijához hasonló fickók akkor sem tennék be maguktól a lábukat, ha az életük múlna rajta. Később leesett, hogy csak így próbálta meg elhitetni velünk, micsoda laza arc.

Billy sokat késett. Az apja nem szólt semmit, de szemmel láthatóan forrt benne a düh. Úgy csinált, mintha minden rendben lenne, azonban mérgében úgy szorította műanyag kóláspoharát, hogy az behorpadt. Anya várakozás közben a papírszalvétáját babrálta; összegyűrte, majd módszeresen apró darabokra szaggatta.

Én azt játszottam, hogy az egész csak egy hatalmas átverés, és Neilnek valójában nincs is fia. Mint amikor a horrorfilmekben a pszichopata elkövető kitalál egy komplett hamis életet magának, és mindenkinek sztorizik a tökéletes családjáról meg házáról, de valójában egy pincében lakik, és macskákat eszik, vagy valami ilyesmi.

Persze igazából nem hittem, hogy tényleg ez a valóság, mégis azt képzeltem, elvégre még mindig jobb volt, mint azt figyelni, hogyan les kétpercenként a parkoló irányába, hogy utána kényszeredetten anyámra mosolyogjon.

Éppen a minigolfozás kellős közepén voltunk, amikor Billy végre úgy döntött, hogy hajlandó megjelenni. A tizedik lyuknál tartottunk, és egy kerti fészer méretű, festett szélmalom forgó lapátjai között próbáltuk bevarázsolni a lyukba a labdát.

Amikor a Camaro berobogott a parkolóba, a motorja olyan fülsiketítően bőgött, hogy mindenki odakapta a fejét. A srác kipattant belőle, és hagyta, hogy az ajtó becsapódjon mögötte. Farmerdzsekit és bőr motoroscsizmát viselt, de a legmenőbb a fülében csillogó fülbevaló volt. Néhány idősebb srácot láttam már a suliban így öltözködni, de egyikük sem hordott fülbevalót. Hullámos, belakkozott hajtincseivel úgy nézett ki, mint a metálarcok vagy valami celeb, mint például David Lee Roth.

Felénk tartott, egyenesen átvágva a mini golfpályán.

Átlépett egy méretes műanyag teknősön, rá a zöld műgyepre.

Neil azzal a szúrós, barátságtalan tekintettel méregette, amivel akkor nézett mindig, amikor valami nem az elvárásainak megfelelően történt.

– Elkéstél – állapította meg.

Billy anélkül vonta meg a vállát, hogy az apjára pillantott volna.

– Köszönj Maxine-nek!

Rögtön közölni akartam Billyvel, hogy nem ez a nevem. Nagyon utáltam, ha valaki így hívott. Mégsem tettem. Nem lett volna semmi értelme. Neil csak azért is Maxine-nak szólított, bármennyiszer is kértem meg rá, hogy ne tegye.

Billy lassan, hűvös arckifejezéssel biccentett, mintha már ismernénk egymást, én meg a golfütőm izzadtságtól nedves fogantyúját markolászva rámosolyogtam. Rögtön felötlött bennem a gondolat, hogy mennyire menő leszek mostantól. Nate és Silas totál elsárgul majd az irigységtől. Lett egy bátyám, ami teljesen megváltoztatja majd az életem.

Később Billyvel együtt lógtunk a Skell-Ball játékgépeknél, míg anya és Neil kettesben andalgott a sétányon. Kezdett az idegeimre menni, hogy mennyire csöpögősen viselkednek egymással, de inkább csak hajigáltam be a negyeddollárosokat a gépbe, és próbáltam nem venni tudomást arról, amit csináltak. Anyám legalább egészen boldognak látszott.

A gépek a gokartpálya fölé emelt betonemelvényen álltak, így játék közben nézni lehetett a nyolcas köröket futó járműveket.

Billy lazán lelógatott karral a korlátnak támaszkodott a könyökével; ujjai között egy szál cigit hintáztatott.

– Susan eléggé ünneprontó tud lenni, nem? – jegyezte meg.

Válaszképpen csak megvontam a vállam. Az tény, hogy eléggé kotnyeleskedő és idegeskedő volt, meg néha túl szigorú, de mégiscsak az anyám.

A srác lepillantott a pályára. A szempillái annyira hosszúak voltak, mint egy lányé, és most először tűnt fel, hogy mennyire elnehezült a szemhéja. Később megtapasztaltam vele kapcsolatban, hogy sosem tűnik úgy, mintha teljesen ébren lenne, kivéve…, amikor mégis. Néha hirtelen teljesen éberré tudott válni az arca, és olyankor lehetetlenné vált megjósolni, hogy mit fog csinálni, vagy mi fog történni a következő pillanatban.

– Tehát Maxine. – Úgy ejtette ki a nevemet, mint valami rossz viccet. Mintha nem is így hívnának valójában.

A fülem mögé tűrtem a hajam, aztán beletalálva a golyóval a sarokban lévő karikába, kaszáltam száz pontot. Felvinnyogott a pénzbedobónyílás alatt a masina, és kiköpött egy sor papírkupont.

– Ne hívj így! – torkolltam le. – Vagy Maxnek, vagy sehogy!

A srác üres tekintettel pillantott rám, aztán ellazult az arca.

– Hát, neked aztán jó nagy szád van – terült el egy lusta mosoly az arcán.

Megvontam a vállam; nem ez volt az első alkalom, hogy valaki ezt mondta nekem.

– Csak akkor, ha felidegesítenek.

– Igazi kis méregzsák vagy – nevetett fel halk, rekedt hangon. – Akkor legyen úgy, te kis Mad Max.

A parkolóban a lámpák fénye alatt pihenő Camaro olyan kéknek tűnt, mintha egy másik világból származna. Mintha valami szörnyeteg lenne. Szerettem volna végigsimítani rajta.

Billy megint elfordult; a cigarettával a kezében a korlátnak támaszkodott, és nézni kezdte a gumiabroncsokkal körberakott pályán száguldozó gokartokat.

Beküldtem az utolsó golyót is a százat érő karikába, aztán bezsebeltem az újabb kuponokat.

– Nem versenyzünk egyet? – vetettem fel.

– Mégis mi a fenéért akarnék egy béna kis gokartban nyomorogni, amikor tudom, hogyan kell valódi kocsit vezetni? – horkantott fel a srác, majd hosszan beleszívott a cigijébe.

– Én is tudok vezetni – szegtem fel büszkén a fejem, pedig ez nem fedte teljesen a valóságot. Apa egyszer megtanított a kuplung használatára a KFC parkolójában.

Billy faarccal fogadta a hírt. Hátravetette a fejét, és kifújt egy füstfelhőt.

– Hát persze – érzelemmentes, unott tekintettel nézett rám a villogó neon fényében, de a hangneme szinte már-már barátságosan hatott.

– Pedig tényleg. Amint betöltöm a tizenhatot, szerzek egy Barracudát, és elgurulok vele egészen az óceánig.

– Egy Plymouthot, mi? Az egészen sok lóerő egy ilyen kislánynak.

– És akkor mi van? Elbírok vele. Fogadjunk, hogy a te kocsid is simán elvezetem!

A srác erre közelebb lépett, lehajolt, és egyenesen belebámult a képembe. Valami ravaszság és a veszély érzete áradt belőle, a hajlakk illata és a cigaretta szaga mellett.

– Ha azt hiszed, hogy valaha is a kocsim közelébe engedlek, akkor nagyon tévedsz, Max! – közölte sokat sejtető, dallamos hangon egy mosoly kíséretében. Újra felnevetett, aztán elnyomta a cigijét, és elhajította. Tekintete vidáman csillogott.

Abban a hitben ringattam magam, hogy csak szívat, elvégre a pasik szeretnek így keménykedni. Mint azok a naplopók és semmirekellők apám ismeretségi köréből, akik mind a Black Door Lounge-ban szoktak lógni, ami a kelet-hollywoodi lakásától egy utcányira található. Ők is csak viccelődtek, amikor tréfás megjegyzéseket tettek Sam Mayfield vadóc lányára, vagy amikor cukkoltak a fiúkkal kapcsolatban.

– Te még csak egy vakarcs vagy – tanulmányozta Billy fölém magasodva az arcomat. – De asszem’, még a hozzád hasonló kis tökmagok is felismernek egy menő járgányt, nemdebár?

– Naná! – vágtam rá, és elég hülye voltam hozzá, hogy azt higgyem, elkezdődött ezzel valami jó. Meg azt, hogy a két Hargrove jobbá, de legalábbis elviselhetőbbé fogja tenni az életünket. Hogy egy családot alkothatunk.

2.

Az első napom a Hawkinsi Általános Iskolában keddre esett, méghozzá több mint egy hónappal azután, hogy elkezdődött a tanév. Hétfőn anya még nem küldött el a suliba, mert még nem érkezett meg az összes szükséges papírom. Azonban aznap reggel bedugta a szobámba a fejét, és rám szólt, hogy pattanjak ki az ágyból.

Minden cuccom be volt még dobozolva, így azt hittem, hogy azt akarja, álljak neki kicsomagolni, ellenben halványan elmosolyodott, és közölte, hogy ideje iskolába mennem. Úgy véltem, hogy a mostohabátyám állandó társasága esetleg kezdett kissé az agyára menni, vagy talán csak végre feltűnt neki, hogy három napot lógtam zsinórban a játékteremben. Simán eltöltöttem volna ott egy negyediket is, de sajna nem kerülhettem el örökké a sulit, ráadásul amúgy is teljesen legatyásodtam már.

Reggeli után fogtam a hátizsákom meg a deszkám, majd követtem Billyt kifelé az ajtón.

A kocsiban a szokásos hajlakkillat és cigibűz terjengett. Mostohabátyám becsusszant a volán mögé, majd bepöccentette a motort. A Camaro hangos bőgéssel kelt életre, aztán már száguldottunk is a városba vezető széles földúton. Fák, megművelt földek és egy csomó kérődző tehén mellett hajtottunk el.

– Istenem, de béna hely ez! – szegezte Billy egyenesen az útra a tekintetét. – Le merném fogadni, hogy már tervezgeted a következő szökésedet, mi?

– Dehogyis. – Államat a kezemen nyugtatva bámultam ki az ablakon.

Anya majdnem szívrohamot kapott, amikor a zsaruk hazacipeltek a buszállomásról. Megállás nélkül azt hajtogatta, hogy mennyire ráhoztam a frászt, és hogy mennyire életveszélyes csak úgy ki tudja, hova világgá szaladnom. Azonban hatalmas tévedésben volt. Nem világgá, hanem egész pontosan Los Angelesbe indultam, apához. Bár anya számára a kettő lényegében ugyanazt jelentette.

Mióta szétmentek, apám egy kelet-hollywoodi lepukkant, kopottas szőnyegű kéróban élt, aminek annyira mocskosak voltak az ablakai, hogy úgy tűnt, mintha egy akváriumból bámulnék ki a világba.

Apa ír származásának köszönhetően még nálam is sokkal könnyebben leégett a tejfehér bőrével, amin szinte átütöttek az erek; haja annyira sötét volt, hogy úgy nézett ki, mintha festené. Komoly ismeretekkel rendelkezett a természettudományok meg a matek terén, félkézzel megoldotta a vasárnapi újságok keresztrejtvényeit, és simán feltörte a legrázósabb lakatokat is mindössze egy gemkapocs meg egy kólásdoboz nyitójának a segítségével.

Anya teljes szívből utálta, amikor apánál voltam. Aggódott minden miatt, ami ott érhet, mint például közlekedési baleset, vagy hogy kizsebelnek, netalántán nem kerülök időben ágyba. Még akkoriban is, amikor még együtt voltak, apám állandóan kihozta a sodrából azzal, hogy megengedett nekem olyasmiket, amit ő nem. Bár anyámat alapvetően nem volt nehéz kiborítani, mégis olyan dolgok miatt nyugtalankodott, amik még csak nem is voltak valami komolyak. Például apa nem vitt mondjuk kutyaviadalokra, szimplán csak megengedte, hogy petárdát puffogtassak, vagy megmutatta, hogyan csináljak a fúrójával kiskocsit egy zöldségesláda és görkorik felhasználásával.

A válás után anya még idegesebb, apa meg még szabadelvűbb lett. Ha kilyukadt dzsekivel vagy lehorzsolt térddel állítottam haza, az előbbi gyakorlatilag hisztériás rohamot kapott. Emiatt például sosem árultam el neki, hogy az utóbbi vezetni tanított a régi ócska Impalájával a KFC parkolójában.

Amikor anyának elmeséltem, miket csináltam a hétvégén apánál, nem esett nehezemre kihagyni azokat a részeket, amiktől frászt kapott volna. Hogy mindig késve vett fel a buszállomásnál, vagy hogyan ájult be néha a tévé előtt, meg hogy imádott elvinni a lovira, ahol műanyag borítású széken üldögélve sós mogyorót rágcsáltunk, és a versenyen izgultunk.