Molnár Ferenc

Játék
a kastélyban

Anekdota három felvonásban

– részlet –

Forráskiadás:
Molnár Ferenc színművei,
Rudolf Nowak GmbH, Wien, 1972

Személyek

Turai

Gál

Ádám

Annie

Almády

Titkár

Lakáj

Történik egy kastélyban az olasz tengerparton.

Első felvonás

Díszes vendégszoba egy nagyon szép tengerparti kastélyban. Balról és jobbról ajtó. A színpad közepén garnitúra: kanapé, asztal, két karosszék. Hátul nagy ablak. Csillagos éjszaka. A színpadon sötétség van. Mikor a függöny felgördül, a bal oldali bejáratajtó felől hangos férfibeszélgetés hallatszik. Nyílik a bejáratajtó, és három szmokingos úr lép be a szobába. Az egyik rögtön felcsavarja a villanyt. Némán mennek a középre, ott az asztal köré állnak. Mind a három rágyújt. Aztán egyszerre ülnek le. Gál a bal oldali, Turai a jobb oldali karosszékbe. Ádám középütt, a kanapéra. Igen nagy, majdnem kínos szünet. Füstfelhők. Kényelmes terpeszkedés. Csend. Aztán:

Gál

Min gondolkozol olyan nagyon mélyen?

Turai

Azon gondolkozom, hogy tulajdonképpen milyen nehéz egy színdarabot elkezdeni. Mindjárt a darab legelején, mikor elkezdődik, bemutatni a főszereplőket.

Ádám

Az nehéz is lehet.

Turai

De még milyen nehéz. Elkezdődik az előadás. A nézőtér elcsendesedik. Színészek lépnek be a színpadra, és kezdődik a kínlódás. Eltart egy örökkévalóságig, néha pláne egy egész negyedóráig, amíg a publikum megtudja, hogy melyik kicsoda és mit akar.

Gál

Érdekes a te agyvelőd. Egy pillanatra sem tudod elfelejteni a mesterségedet.

Turai

Azt nem is lehet.

Gál

Nem múlik el egy félóra, hogy ne beszélnél színházról, színészekről, darabokról. Más is van a világon.

Turai

Nincs más. Drámaíró vagyok, és ez nagy átok. Már Alphonse Daudet megírta az emlékirataiban, hogy mikor az apja meghalt, arra gondolt, micsoda hatásos jelenet volna ez a színpadon.

Gál

Jó, azért ennyire mégsem lehet az ember rabszolgája a mesterségének.

Turai

Aki nem lehet ura, az rabszolgája. Középút nincs. Hidd el, az nem tréfa: egy darabot jól elkezdeni! Ez egyike a legnehezebb színpadtechnikai problémáknak. Gyorsan mutatni be a figurákat. Vegyük például itt ezt a képet: mi hárman. Három szmokingos úr. Ha nem ennek a nagyúri kastélynak ebbe a szobájába lépnénk be, hanem egy színpadra, épp, mikor egy darab kezdődik. Egy csomó érdektelen dolgot kellene összevissza beszélnünk, amíg kiderülne, hogy kik vagyunk. Hát nem volna sokkal egyszerűbb a dolgot úgy kezdeni, hogy előállunk és bemutatkozunk? (Feláll.) Jó estét. Mi hárman itt, ebben a kastélyban, vendégek vagyunk, most az ebédlőből jövünk, kitűnően vacsoráztunk, megittunk két üveg pezsgőt. Az én nevem Turai Sándor, színműíró vagyok, harminc éve írok darabokat, ebből élek. Pont. Most te.

Gál

(Feláll.) Nevem Gál, szintén színműíró vagyok, ugyancsak darabokat írok, mégpedig kivétel nélkül mindig ennek az itt jelen levő úrnak a társaságában. Mi ketten híres darabíró-firma vagyunk. Minden jó bohózat és operettszöveg színlapján ez áll: írta Gál és Turai. Természetesen szintén ebből élek.

Gál és turai

(Egyszerre.) Ez a fiatal úr pedig…

Ádám

(Feláll.) Ez a fiatal úr pedig, engedelmükkel, Ádám Albert, huszonöt éves, zeneszerző. Én írtam a zenét ennek a kedves két úrnak a legújabb operettjéhez. Ez az első színpadi munkám. Ez a két éltes angyal fedezett fel engem, és most az ő segítségükkel szeretnék híres lenni. Ők hívattak meg ide, ebbe a kastélyba is. A frakkomat és a szmokingomat ők csináltatták. Tudniillik egyelőre még szegény és ismeretlen vagyok. Egyébként: korán árvaságra jutottam, és a nagymamám nevelt fel. A nagymamám már meghalt. Most egyedül vagyok a világban. Se nevem, se pénzem.

Turai

De fiatal vagy.

Gál

És tehetséges.

Ádám

És szerelmes vagyok a primadonnába.

Turai

Ezt már nem kellett volna mondanod, ezt már a publikum magától is kitalálta volna.

Mind a hárman leülnek.

Turai

Hát nem ez volna a legegyszerűbb, így kezdeni egy darabot?

Gál

Hiszen ha ezt lehetne, könnyű volna darabot írni.

Turai

Nem olyan nehéz az, hidd el. Nézd, kérlek: az egész dolog…

Gál

Jó, jó, jó, csak ne kezdj megint színházról beszélni. Torkig vagyok vele. Majd holnap beszélünk, ha parancsolod.

Turai

Igazad van. Végre egypár boldog, gondtalan óra. Ez a szép autóutazás! Olaszország! És Isten veled, íróasztal, írógép, Isten veletek, rossz illatú kulisszák, hamis színészek és igazi direktorok! Egész évben örülök ennek a pár hétnek, amelyet itt szoktam tölteni. Remek hely, nagyszerű házigazda, igazi barát és igazi úr, aki szabadjára engedi a vendégeit! Aztán szeretem ezt a finom, gazdag világot itt, amely annyira nélkülözhetetlen még a legrosszabb operettszövegben is. És ne felejtsük el a legnagyobbat – uraim –, készen van a munka! Készen van az új operett! És nyár van, és szép az éjszaka, és előttünk a kék tenger, és remek volt a vacsora… (Órájára néz.) …és még nincs is nagyon késő. Két óra tíz perc. Egy szép nap. Érdemes megjegyezni.

Gál

Péntek.

Turai

Úgy van.

Gál

Bár ne volna úgy.

Turai

Püff! Kezdődik az önkínzás a babonával.

Gál

Kérlek, nem szabad pénteken érkezni.

Ádám

(Boldogan ábrándozik a kanapén.) Ugyan, uraim… mindegy az… péntek, szombat, vasárnap, tavasz, nyár, ősz, tél. Minden szép! (Lecsukja a szemét.)

Turai

Nekem a kedd a rossz napom. (Gálhoz.) Például te kedden születtél.

Gál

Hát, kérlek. Eddig már a következő pechjeink voltak a péntek miatt. Délben San Martinónál zuhogó eső és gumidefekt, emiatt: egy óra késés. Délután Fierónál kutyagázolás, megállás, népgyűlés, veszekedés és fizetés. Emiatt: ideérkezés este nyolc helyett tízkor. Péntek. Ki nincs itthon? A nagyszerű házigazda és az egész társaság, köztük az, aki miatt tulajdonképpen idejöttünk. Kiránduláson vannak. Péntek. Hol a primadonna, az ifjú és tehetséges, a legszebb, a legédesebb, ennek a kastélynak legfontosabb vendége? Velük van a kiránduláson. Visszajön estére? Nem. Mikor jön vissza? Nem tudja senki. Péntek.

Turai

Majd csak hazajön.

Gál

Ha most jön, már szombaton jön.

Ádám

(Ábrándozva.) Ah! Holnapig várni… hogy láthassam… Egy egész hosszú éjszaka…

Gál

Péntek.

Turai

Hát jó. Most jövök én. Péntek: ragyogó ebéd San Martinóban, felülmúlhatatlan eszpresszókávé. Igaz: mialatt ebédeltünk, zápor. De a kávénál váratlanul napsütés, tehát pormentes országút és illatos levegő. Kutyagázolás, népgyűlés, igaz. De két szerencse: kutya életben maradt, és minket nem vertek meg. Megérkezés a kastélyba későn, igaz, de megint szerencse: senki sincs itthon, a fáradt utasoknak nem kell kínos társalgást folytatniok, és mégis felséges paprikás csirkét kapnak, messze a hazától, az olasz tenger partján. És a fő szerencse, a legnagyobb: ez a szoba itt, ez a szoba itt az angyalé mellett, evvel az átjáróajtóval… (Ádámhoz, erősen hangsúlyozva.) …evvel az átjáróajtóval… épp ez a szoba üres, és hála régi barátságomnak a főkomornyikkal, számunkra kijelöltetik. Ez csak szerencse.

Gál

(Ádám felé.) Az ő szerencséje.

Turai

Az ő szerencséje a mi szerencsénk is. Ha ők ketten boldogok, neki szebb melódiák jutnak eszébe, és az angyal szebben énekli. A siker pedig közös. Mindenikünké. Nincs itthon? Annál szebb lesz a meglepetés: az angyal az éj folyamán mit sem sejtve hazaérkezik a kirándulásról, bemegy a szobácskájába, lenyugszik az ágyacskájába…

Gál

Mért kicsinyítesz, te bájos? Szép nagy szobája van, és óriási ágya. Én ismerem ezt a helyet.

Turai

Mindegy. A fő, hogy hazajön, nem is sejti, hogy mi itt vagyunk és elhoztuk neki a kész operettet – uraim! –, a kész operettet, és hajlandók vagyunk neki ebből az operettből elénekelni azt a még nem világhírű, de biztosan világot hódító nagy valcert, a fővalcert, az égbe szárnyaló valcert, amelyet ez az ártatlan gyermek, szerelmes fiatal szívének minden lelkesedésével…

Gál

(Közbevág.) Elég! Még elbizakodik. (Órájára néz.) Mindjárt fél három. Uraim! Van egy indítványom. Feküdjünk le. Holtfáradt vagyok. Énekeljünk holnap. Ha eddig nem jött, reggelig marad. Én ismerem ezt a házat. Reggel ötkor keltünk fel, négyszáz kilométer zúg a fejemben. Az ártatlan ifjú már alszik is.

Ádám

(Félálmából felriad.) Nem alszom. Minden szót hallok.

Gál

Hát mit mondtam?

Ádám

Reggel ötkor, négyszáz kilométer, valamit a fejeddel…

Gál

Na látod.

Turai

Én se bánom, ha a meglepetést reggelre halasztjuk. Majd a valcerrel ébresztjük fel… … …

Megjegyzés

Ezt a színdarabot tulajdonképpen éppúgy lehet színpadon, mint nagy szalonban vagy kis teremben előadni. Ez a terem akkor nézőtér és egyszersmind színpad is. A tulajdonképpeni színpad a terem egy része és nem áll egyébből, mint egy szőnyegből, amelyen kanapé, asztal és néhány karosszék van elhelyezve. A cselekményhez két ajtó szükséges: egy általános bejárat és egy ajtó, mely a szomszéd szobába vezet. Az asztalon telefon. Ez mind a három felvonás összes díszlete. Függönyre nincs szükség. A nézők fesztelen összevisszaságban ülhetnek a teremben, mintha estélyen vennének részt és a szalonban valami előadást hallgatnának. Függöny helyett a felvonások végét a terem színpadul szolgáló részének elsötétítésével lehet jelezni.

Utószó

„Azon gondolkozom, hogy tulajdonképpen milyen nehéz egy színdarabot elkezdeni” – alighanem az egyik legjobb, de mindenképpen legemlékezetesebb nyitómondatot adta Molnár Ferenc a főszereplő Turai szájába. Bravúros és duplafenekű mondat. Egyszerre igaz és hamis, ezzel pedig máris a darab legfontosabb filozófiai kérdésénél vagyunk: mi a valóság, és mi a látszat? Más hangszerelésben: mi az igazság, és mi a hazugság? Minden csak nézőpont, vagy a darab alaphelyzetéhez igazítva hallópont kérdése lenne, és a lényeg a legvégén a tálalás?

Haladjunk csak sorban, és maradjunk a kezdésnél. Már csak azért is, mert fennmaradt a Játék a kastélyban keletkezéstörténete. Ennek műfaja természetesen – a darab alaphelyzetéhez és alcíméhez hasonlóan – anekdota. Molnár Ferenc és harmadik felesége, Darvas Lili, nászútjuk után, 1926 nyarán a bécsi Imperial Hotel két egymásba nyíló szobájába költöztek. Darvas Lili előző évtől kezdve játszott a korabeli legnagyobb európai színházi rendező Max Reinhardt bécsi és berlini előadásaiban, ezért folyamatosan németül gyakorolt, órákon át mondta a világirodalom nagy monológjait. Egyik nap az ismerősével szobájába lépő Molnár arra lett figyelmes, hogy a szomszédban Darvas Lili azt ismétli németül valakinek, hogy szeretlek. Molnárék átnyitottak. Az ifjú feleség valóban nem volt egyedül, a Reinhardt-társulat nyelvtanára, dr. Hock tartózkodott még a szobában. Eddig az anekdota, amely éppenséggel lehet, hogy nem is igaz. A Molnár Ferenc-életmű egyik legautentikusabb ismerője, Molnár Gál Péter máig kiadatlan monográfiájában él a gyanúperrel, hogy nem így történt. Állítása szerint Molnár jóval korábban, Fedák Sárihoz fűződő kapcsolata idején már beleszőtte egyik nyilatkozatába ezt a helyzetet, másrészt alapos okai voltak, hogy inkább ne nyisson be a szomszédba, mert ott jó eséllyel nem egy némettanárt talált volna, hanem valaki mást. (A párkapcsolatok tudományában igen jártas Molnár a boldog házasság titkát amúgy a külön szobákban találta meg, és – tette hozzá – a legnagyobb garancia, ha a két szobát nemcsak egy fal, hanem egy óceán is elválasztja egymástól.)

Annyi bizonyos, hogy a Játék a kastélyban bemutatója nagyon fontos volt Molnár Ferencnek, aki nemcsak íróként, hanem rendezőként is szerepelt a budapesti ősbemutató színlapján, és a Magyar Színház direktorának, Faludi Jenőnek írott leveleiben erős ajánlatokat tett a szereposztásra nézve is: „Nagyon kérlek, értesíts a szereposztási tervezetről. Most úgy nézem (az itteni próbák után), hogy az ideális szereposztás volna: Hegedűs és Csortos a két író szerepében, és Törzs a színésznek. (De ha más ötleted van, beszélhetünk róla.) A női szerepről – (itt a kis Wagener, aki egy zseniális színésznő) – kisült a próbákon, hogy mint szerep igen jó és hálás, úgyhogy nézetem szerint az itteni előadáson szenzáció lesz a nő jelenete a második és a harmadik felvonásban. A zeneszerző (Ádám) szerepére feltétlenül nagyon fiatal és gyerekes külsejű színész kell, úgyhogy meggondolandó, ne térjünk-e vissza az első ötlethez: Dénes Gyurkához. Itt (Bécsben) ki kellett cserélni Ádám szereplőjét, mert az egész darab elveszti az értelmét, ha Ádám férfias, és nem esetlen, szánalomra méltó, ügyefogyott kis muzsikusgyerek. Ha tudsz még Dénesnél is fiatalabb, szelídebb, igazi 22-23 éves csinos, szerény fiút, szívesen bajlódom egy tehetséges kezdővel is. De külsejében nagyon meg kell felelnie a kívánalmaknak. Kérném válaszodat, és – szeretettel üdvözöl öreg barátod, Feri.”1 Molnár minden álma nem teljesülhetett: a premieren, 1926. november 27-én Turait Hegedűs Gyula játszotta, a másodhegedűs Gált azonban Csortos Gyula helyett Vágó Béla. A lobogó szerelmes muzsikust Dénes György, a bűbájos Annie-t Titkos Ilona alakította. A kilométer hosszú francia neveket pedig Törzs Jenőnek kellett bebifláznia.2

A darab kolosszális sikerét és Molnár Ferenc korabeli világszínházi rangját mutatja, hogy az amerikai ősbemutató három héttel megelőzte a magyart: New Yorkban P. G. Wodehouse átdolgozásában mutatták be The Play’s the Thing címmel. A cím egy Hamlet-idézet: a II. felvonás legvégén így zárja monológját a dán királyfi: „I’ll have grounds / More relative than this: the play’s the thing / Wherein I’ll catch the conscience of the king.” A részlet Arany Jánosnál így szerepel: „Nincs rá bizonyság / Ennél különb; de tőr lesz e darab, / Hol a király, ha bűnös, fennakad.” Nádasdy Ádámnál: „Ennél valósabb / bizonyság kell nekem. Színházba hát: / fogjuk meg a király bűntudatát!” Ha már szóba került a Hamlet, fontos megemlíteni, hogy a Játék a kastélyban szövegéből az a Tom Stoppard készített 1984-ben musicalváltozatot Rough Crossing címmel, aki a Rosencrantz és Guildenstern halott című darabjával írta be magát a drámatörténetbe. A Rough Crossing nem kastélyban, hanem egy óceánjárón játszódik, a főszereplők egy New York-i premierre tartanak, a musicalhez André Previn írt zenét. A Játék a kastélybant 1926 és 1929 között a következő nagyvárosokban mutatták be: New York, Róma, Budapest, Kolozsvár, Bécs, Hamburg, Zürich, Berlin, London, Madrid, Isztambul, Helsinki, Párizs. (A francia változatban értelemszerűen nem a francia nevekkel gyűlik meg a ripacskodó színész baja, hanem spanyol helység- és családnév-karavánok okoznak kellemetlen perceket a bájgúnárnak.)

A siker titka egyrészt a mindig és mindmáig népszerű „színház a színházban” játék, másrészt pedig az, hogy ezt a kunsztot a szerző (Turai/Molnár) másodfokra emeli. A már említett fal egyszer csak tükör lesz, megszűnik a kint és a bent, eldönthetetlen lesz, mi a fikció, és mi a valóság. Molnár nemcsak megmutatja, hanem le is leplezi a masinériát. A korban Pirandello tett hasonló gesztusokat (Hat szerep keres egy szerzőt, Ma este improvizálunk). Turai az első felvonásban Shakespeare Szentivánéji álmát idézi: „Te fal, oh fal, drága kedves válasz, / Mely az ő telekjük, s a miénk közt állasz.” De eszünkbe juthat Turairól egy másik Shakespeare-motívum is. A Vihar Prosperója úgy dönt, hogy eltöri a pálcáját a szigeten, Turai ellenben előveszi a ceruzáját, és varázsolni kezd a kastélyban. „Az ember vagy színműíró, vagy nem színműíró.” Igazából már a legelején is játszik, érkezésükkor is színjátékban van, igazi elemében pedig akkor lesz, amikor kitalálja, hogyan menti meg a helyzetet. Voltaképpen a következő premierjüket, és – talán – két fiatal szerelmét is, bár ezzel kapcsolatban ne legyenek illúzióink. Turai Sándor nyílt lapokkal játszik, nem is oly távoli pesti kollégája, a nagyszerű bűvész, Rodolfo után szabadon szinte be is jelenti, hogy csal. Megismerjük a módszereit, az eszközeit, amelyeket hajlamosak lennénk bűvésztrükknek látni, ha nem avatna be minket Turai állandóan. Ennek mestermutatványa a második felvonás vége, amikor eljátszatja, milyen is az ideális zárlat. Turai mindent megfigyel, részletek nyomába ered, kíváncsi, gyorsan reagál. Ha kell, hazudik, ha kell, könyörtelenül őszinte. Ismeri a drámaipart, ismeri a nézői reakciókat. Akárcsak Molnár Ferenc, aki fiatalon megannyi francia darab átigazításával, toldozásával-foldozásával dolgozta be magát a színházba. A tükör itt is érvényes. Ezt vajon Turai vagy Molnár mondja? „És őszintén megvallva, életemben annyit loptam a franciáktól – illik, hogy végre én is adjak nekik valamit.”

Turai egy ponton cirkuszi akrobatához hasonlítja magát, „aki az ügyességét véletlenül egyszer életmentésre használja fel”. Hogy tökéletes legyen a mutatvány, mindent meg kell tervezni. Röviden nézzük meg a dráma szimmetriáit. A főszereplő Turai; az ő állandó szerzőtársa, Gál, maga az ideális untermann, a kastély Horatiója. A kávéházi dialektikát nagydoktori szinten alkalmazó Molnár Ferenc Gál segítségével minden poént ki tud hozni. Ennek retorikai bravúrja rögtön az elején a megérkezés pesszimista és optimista olvasata. A pároshoz kapcsolódik Ádám Albert is, a fiatal zeneszerző, akinek ez az egész életmód és világ új, mindenre rácsodálkozik, ezen keresztül rengeteg információt lehet didaxis nélkül eljuttatni a nézőhöz. Ádám ideális esetben Annie-val lenne egy szinten, illetve egy szobában, de történetesen a darab elején Annie a szebb napokat látott Almády társaságát kénytelen elviselni. Almády életkorban mindenképpen Turaihoz és Gálhoz kapcsolódik. Nem mellékesen Almády 48 éves, pont annyi, mint Molnár a darab írásakor, amikor elveszi a nála 24 évvel fiatalabb színésznőt, Darvas Lilit. Az Annie–Albert–Almády-háromszög és a két drámaíró mellett még két szereplője van a darabnak. A Lakáj figuráját az őt kérdező Turai teszi számunkra is közvetlen személlyé, emberközelivé. A drámairodalom több száz lakájáról nem derül ki, hogy hol született és hány gyereke van. Dvornicsek János a nagy kivétel. Turai még a nevét is majdnem megjegyzi. És felbukkan még, legutolsónak, a Titkár is. Az első ránézésre funkció nélküli Titkár színpadra állításával a szerző újabb síkot nyit a térben a nézőtér és a színpad között. Nem mellesleg a figura a színházat jól ismerő sznob karikatúrája. Ha egy elem is hiányozna, nem működne így a fogaskerék.

És itt van még a citrom. Először Almády dobja be a citromot: „Nem! Nem! Megőrülök érted! De te kihasználtál és kifacsartál, mint egy citromot, és most el akarsz dobni!” Aztán patetikusan még tovább is facsarja ugyanebben a jelenetben, ezért Turainak bele kell dolgoznia a fiktív darabba. Bele is írja. És előfordul a citrom, szinte szó szerint ebben a kontextusban, egy másik nagyon jelentős 20. századi dráma magyar változatában. Arthur Miller klasszikusában, Az ügynök halálában Willy Loman így fakad ki: „Eldobjátok az embert, mint a kifacsart citromot – de az ember nem rohadhat el élve!” Ha megnézzük az angol eredetit, a következőt találjuk: „You can’t eat the orange and throw the peel away – a man is not a piece of fruit!” A Molnár-művekben igen jártas műfordítónak, Ungvári Tamásnak itt talán öntudatlanul is a Játékból ismerős citrom juthatott az eszébe, ezért szerepel narancs helyett.

A citrommal való zsonglőrködést nemcsak Turai élvezi, hanem Molnár is: a citrom említése vagy felbukkanása helyzetkomikumot eredményez a reggelinél, és adu ász Turainak a szembesítéskor. Almádyt ezzel a mondattal fekteti két vállra: „Örüljön, hogy kihúzom ebből a bajból. Nős ember! Családapa! Négy gyerek! Kis citromok otthon! Majd adok én magának!” A citrommotívum mintegy végiggurul a darabon. Hasonlóan az Egy, kettő, három című egyfelvonásos ominózus olajához, annak Turaira igencsak emlékeztető démiurgosza, Norrison bankelnök olajozással tartja működésben emberi kapcsolatait: „Mint jó gépész a gépével! Ők egy gép kerekei. Én csak olajozom őket, hogy simán járjanak.” Látszólag figyelmesen, valójában számításból kérdez rá apró-cseprő dolgokra, ráadásul amikor ezt teszi, akkor az olajozást deklamálva mindig be is jelenti nekünk, nézőknek.

Fontos még röviden áttekinteni a Játék a kastélyban itthoni előadás-történetét. Beszédes adat, hogy nem sokkal a második világháború után, még nyáron, 1945. július 6-án a Belvárosi Színházban (a mai Katona József Színház helyén) Góth Sándor rendezésében mutatják be a Játékot, ő maga játssza Turait is, Gál Késmárki Kálmán, Ádám pedig Halász Géza. Az 1960-as években Molnár egyik legfontosabb budapesti teátruma, a Vígszínház kétszer is műsorra tűzte a Játékot. 1961-ben és 1969-ben is Benkő Gyula volt a rendező, további közös láncszemek Páger Antal (Turai), Deák Sándor (Gál) és Ruttkai Éva (Annie). Ádám és Almády cserélődött: a fiatal zenészt előbb Láng József, később Ernyey Béla, a nagy baritont korábban Bilicsi Tivadar, később Somogyvári Rudolf alakította. Márkus László 1984 februárjában mutathatta meg magát Turaiként a Madách Kamarában (a mai Örkény Színház helyén). Hű partnere Gálként Zenthe Ferenc volt, Ádámot Csernák János, Annie-t Tóth Enikő, Almádyt Lőte Attila játszotta. A Lengyel György rendezte előadás a már beteg Márkus jutalomjátéka volt, egyben egyik utolsó szerepe is. A Vígszínházban a következő Játék-premierre 1991-ben került sor. A rendező Szinetár Miklós volt, a színlap pedig így festett: Turai – Kern András; Gál – Balázs Péter; Ádám – Oberfrank Pál; Annie – Eszenyi Enikő; Almády – Lukács Sándor. Az ezredfordulón a Katona József Színház Kamrájában Máté Gábor adott eredeti értelmezést Molnár klasszikusának. A kisebb térbe helyezett előadás nem volt ördögtől való gondolat, a szövegkönyvhöz írt jegyzetében maga Molnár jelzi, hogy „Ezt a színdarabot tulajdonképpen éppúgy lehet színpadon, mint nagy szalonban vagy kis teremben előadni. Ez a terem akkor nézőtér és egyszersmind színpad is.” Máté Gábor törekvése az volt, hogy kimozgassa a játékot a megszokott konvenciókból, a redukált tér, a jelmezek és a színészi gesztusok is eltértek a hagyományos vagy akár anakronisztikus stílustól. Míg Gál szerepére Szacsvay László evidens választásnak tűnt, addig Turai szerepét Lukáts Andorra osztotta. A fiatal szerelmeseket Nagy Ervin és Ónodi Eszter, a papíron középkorú Almádyt a kettejüknél nem sokkal idősebb Stohl András alakította.3 2005-ben a József Attila Színházban a két nagy színészt, Bodrogi Gyulát és Sztankay Istvánt láthatta a közönség Turai és Gál szerepében. A Vígszínház 2009-ben Marton László rendezésében adta elő a darabot. Benedek Miklós Turaija mellett a fiatalabb színész, egyben Molnár-specialista Fesztbaum Béla játszotta Gált, Ádám Molnár Áron, Annie Tornyi Ildikó volt, Almády pedig ezúttal is Lukács Sándor.

Ez a dolgozat mostoha módon csak a fővárosi és fontosabb Játék a kastélyban-bemutatókból szemlézett, nem tért ki az elmúlt évtized két Mohácsi János-rendezésére sem (Kaposváron 2010-ben, Miskolcon 2017-ben állította színpadra), amiképpen nincs lehetőségünk végigvenni a további fontos előadásokat, amelyek Tatabányától Pécsig, Székesfehérvártól Marosvásárhelyig és Szegedtől Szombathelyig öregbítették a darab hírét, és mutatták meg a közönségnek, milyen is az igazi Játék Molnár módra.

Szegő János

Jegyzetek

1 Molnár Ferenc levelei Faludi Jenőnek, lásd oszmi.hu/ (utolsó letöltés ideje: 2023.07.02.)

2 A bemutatóval részletesen foglalkozik Gajdó Tamás tanulmánya: Molnár Ferenc, a rendező, Színház, 1990/10, 22–24.

3 Bővebben: Máté Gábor: Színházi naplók, Magvető, Budapest, 2018, 154–161 (Tények és Tanúk).

Tartalom

Személyek

Első felvonás

Második felvonás

Harmadik felvonás

Utószó

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kéziratelőkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klára

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 351 6
SZÍNHÁZ AZ EGÉSZ – ISSN 2498 7514

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License