NAVESSA ALLEN

LIGHTS
OUT

Lekapcsolva

A mű eredeti címe: Lights Out

Fordította: Farkas Melinda

Copyright © 2024 by Navessa Allen

Translation copyright © 2025, Farkas Melinda

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635804412

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A könyvben szereplő karakterek és események az írói kreativitás termékei. Bármilyen hasonlóság élő vagy elhunyt személyekkel csupán a véletlen műve.

A Zando kiadó elkötelezett a szabad önkifejezés és a szerzői jog értéke mellett. A szerzői jog célja, hogy a kultúránk gazdagítása érdekében minél több írót és művészt ösztönözzön alkotói munkára. Köszönjük, hogy kizárólag a szerzői jog betartása mellett engedélyezett kiadványt vásárol, és felhatalmazás nélkül nem másolja, szkenneli, tölti fel vagy értékesíti tovább sem részben, sem egészben. Amennyiben a kritikákhoz használt rövid idézeteken túl szeretné felhasználni a könyvet vagy annak egyes részeit, kérjük, írjon a connect@zandoprojects.com e-mail-címre.

A kiadó nem szabályozza, így felelősséggel sem tartozik a szerző vagy más harmadik fél honlapjáért (vagy annak tartalmáért).

Figyelmeztetés

A Lekapcsolva egy nehéz témákat érintő sötét, felkavaró romkom. Az olvasó az alábbi tartalmi elemekre számíthat:

- Nyíltan szexuális témájú beszélgetések és jelenetek (ideértve az anális szexet is)

- Alkoholfogyasztás

- Nemi erőszak említése

- Gyermekmolesztálás (visszaemlékezés szintjén)

- Egészségügyi tartalom

- Vér, alvadt vér (kórházi jelenetben)

- Mentális egészségről szóló beszélgetés

- Sorozatgyilkosok és bűntetteik említése

- Tömeges lövöldözés (korlátozott mértékű említése)

- Zaklatás

- Magánélet megsértése

- Betörés

- Rejtett kamerák

- Hekkelés

- Lopás

- Nem szándékolt kannibalizmus (visszaemlékezés szintjén)

- Halál

- Autóbaleset (visszaemlékezés szintjén)

- Szülő elvesztése

- Fojtogatós szexuális játék

- Késes szexuális játék

- Lőfegyveres szexuális játék

- Félelemmel társított szexuális játék

- Szexuális játék

- Álarcos szexuális játék

- Morálisan megkérdőjelezhető aktus

Mindenkinek, aki elég bátor ahhoz,

hogy meglovagolja a kés nyelét.

1

Aly

Az új lány nem volt valami jól. Amikor besétáltam a pihenőbe, és körbenéztem, összegömbölyödve gubbasztott az egyik olcsó, kényelmetlen műanyag széken. Haja kócos, kontya a feje két oldalára csúszott, szőke tincsei úgy meredtek az égnek, mintha a hajánál fogva húzkodták volna, bőre a fénycsövek alatt viaszszerűnek, sápadtnak tűnt.

Két másik nővér tisztes távolságból, aggódva figyelte, mintha attól tartanának, hogy elájul vagy elhányja magát. Vagy ami még rosszabb – mint oly sok elődje –, ő is feladja.

Azt már nem!

Szükségünk volt rá, hiszen már nem sokáig bírtam volna az egymást követő tizenöt órás műszakokat.

Vettem egy nagy levegőt, odabattyogtam, majd leguggoltam mellé, hogy ha mégis hányna, könnyedén elhajolhassak a fröccsenő gyomortartalom elől. De mintha észre se vett volna, ami elég rossz jel.

‒ Hahó! Brinley, igaz? ‒ kérdeztem halkan, nyugodtan, ahogy a beteg gyerekekhez szoktam beszélni.

Pislogott egyet, felém fordult. Az üveges, kék szempár mintha nem is látott volna. Tankönyvszerű borderline sokk. Hogy honnan tudtam? Onnan, hogy műszakonként legalább egy páciensnél előfordult.

Francba! Nem volt kérdés, hogy feladja.

Enyhén oldalra fordultam, de a tekintetemet egy pillanatra sem vettem le Brinley-ről.

‒ Takaró?

A surranó lábfejek hangjából tudtam, hogy valaki máris intézkedik, ezért újra szembefordultam vele, és csakis rá koncentráltam. Az egyik kollégám már elmesélte, mit pletykálnak róla. Állítólag három éve dolgozott nővérként, és nem sokkal korábban helyezték át egy kisebb, vidéki sürgősségi osztályról. Traumatológiai tapasztalata nem volt.

Vannak, akik elég jól megállják a helyüket egy átlagos sürgősségin, de összetörnek, ha idekerülnek; egy hatalmas metropolisz belvárosába, ahol hihetetlenül magas a bűncselekmények száma. Itt még nem volt olyan műszak, amikor ne találkoztunk volna a lehető legrosszabbal: késszúrással, nemi erőszakkal, lőtt sebbel, bántalmazás áldozatával, borzalmas autóbaleset túlélőjével – amit csak el lehet képzelni.

Az az este viszont még számomra is durva volt, pedig én már annyi szarságot láttam, hogy meg se érint igazán. De egy olyan traumaszűz számára, mint Brinley, rémisztő lehetett. Magamban átkoztam a szerencsétlenségét, hogy pont az volt a felügyelet nélküli első műszakja.

A szemem sarkában megjelent egy takaró. Úgy vettem el, hogy oda sem néztem, és Brinley vállára terítettem. Bekapcsolt nála a robotpilóta: szorosan összefogta magán a két végét.

‒ A mellkasa… ‒ motyogta alig hallhatóan. ‒ Az egész középső része egyszerűen… eltűnt.

Ó! Tehát a vadászpuskával közelről leadott lövés sérültjét kapta ki. Már az is csodaszámba ment, hogy a férfi még élt, amikor behozták, és egyben borzasztóan szomorú is, mert az ilyen esetekben szinte semmit sem tehettünk. A szív, a tüdő és más létfontosságú szervek olyan szinten roncsolódtak, hogy senki sem élhette túl. Úgy hallottam, nem sokkal azután, hogy betolták hozzánk, meg is halt. Ha Brinley foglalkozott vele, biztos, hogy mindene csupa vér lett. Nem volt hát meglepő, hogy nem az a műtősruha volt rajta, mint korábban, és a haja is nedvesnek tűnt, hiszen leöblítette.

‒ Semmit sem tehettél érte ‒ próbálkoztam.

Brinley szipogott, és a tekintete végre rám talált.

‒ Tudom, de… istenem… Azt hiszem, képtelen leszek kiverni a fejemből azt a képet…

Ne aggódj, holnap majd látsz valami hasonlóan durvát, ami szépen átveszi a mai emlékeid helyét. Ezt gondolta a sötétebbik énem, de ilyesmit sosem mondtam volna ki hangosan.

‒ Említette már valaki a terapeutát? ‒ érdeklődtem.

Brinley bólintott.

‒ Harmadik emelet, ugye?

‒ És ha éjszakás vagy, de úgy érzed, beszélned kell valakivel, van egy éjjel-nappal elérhető telefonos szolgálat is.

Meglehet, hogy a kórházunk túlhajtott minket, de az tagadhatatlan, hogy a dolgozók mentális egészsége mindig is kiemelten fontos volt ebben az intézményben. Napi szinten legalább annyi traumával találkoztunk, mint a katonák a frontvonalban, ami nem maradt nyom nélkül: az egekbe szökött a kiégés és a PTSD{1} aránya az osztályunkon.

Én rendszeresen beszélgettem a telefonos terapeutákkal. Miközben az egészségügyi rendszer összeomlott körülöttünk, és olyan sokan léptek ki, hogy egyre veszélyesebb lett a létszámhiány, ez volt azon kevés dolgok egyike, ami valamelyest segített megőrizni a józan eszemet.

‒ Nincs meg a számuk ‒ mondta Brinley, és az arcán legurult egyetlen könnycsepp.

Helyes. A könny mindig jó jel ilyen esetekben. Azt jelenti, hogy megkezdődött a feldolgozás, és már nem kell attól tartani, hogy eluralkodna rajta a sokk.

‒ Melyik szekrénybe pakoltál? ‒ kérdeztem. ‒ Hozom a telefonodat, és felveszem a kontaktok közé.

Húsz perccel később már a saját lábán állva szorongatott egy csésze gőzölgő kamillateát. Bepötyögtem a kontaktlistájába a telefonos szolgálat számát, Brinley remegése alábbhagyott, és már némi szín is kezdett visszatérni az arcába. A korábbi két, teljesen használhatatlan segítségem helyett egyetlen nővér maradt velünk. Tanya egy szikár, fekete, negyvenes nő, aki legalább azóta dolgozik traumatológián, hogy Brinley megszületett. Ő volt a kedvenc kollégám. Nyomás alatt igazán páratlan, kitűnően bánik a betegekkel, és sokkal többet tud a sürgős esetekről, mint a legtöbb orvos, akikkel együtt dolgoztunk.

Ott állt Brinley-vel az ablak közelében, halkan beszélt hozzá, egyik keze a fiatal nővér vállán pihent. Miközben összeszedegettem Brinley és a saját cuccomat, csak időnként hallgatóztam, mert teljes mértékben megbíztam abban, hogy Tanya a megfelelő szavakat használva fogja visszahúzni az új lányt a szakadék széléről.

‒ Nagyon jól csináltad ‒ győzködte Tanya. ‒ És ezt nem csak azért mondom, hogy hájjal kenegesselek. Nálad sokkal tapasztaltabb nővéreket is láttam már lefagyni egy ehhez hasonló éjszakán, te viszont kitartottál, és tetted, amit tenned kellett. ‒ Azzal hozzám fordult. ‒ Nincs igazam, Aly?

Brinley táskáját a vállamra vetve csatlakoztam hozzájuk.

‒ Tanya jól mondja ‒ válaszoltam. ‒ Abból, amit láttam, meg kell mondjam, remekül teljesítettél. Az pedig, hogy kicsivel később összetörsz, bőven belefér. Túl magasra szökött az adrenalinszinted, nem is beszélve a kortizolról. Egyáltalán nem kell szégyellned, hogy a stressztől ilyen állapotba kerültél. Még velem is megesik néha az igazán kemény éjszakákon.

Brinley elsápadt.

‒ Azt hittem, a mai igazán kemény volt.

Upsz! Ideje volt visszavonulót fújni.

‒ Az volt. Csak azt akartam mondani, hogy én ma még nem láttam a legrosszabbat. Azt hiszem, Mallory és te már túl vagytok ezen.

Remegve felsóhajtott.

‒ Ó. Oké…

Tanya közben újra felé fordult.

‒ Most pedig Aly szépen hazavisz. Neki is lejárt a munkaideje.

Brinley tekintete kettőnk között pingpongozott.

‒ De hát itt van a kocsim…

Tanya bólintott.

‒ Rendben, de szerintünk most jobb lenne, ha nem vezetnél.

Mintha Brinley felismerte volna a szavai mögött rejlő bölcsességet.

‒ Ja, talán jobb lesz így.

‒ Ne aggódj! ‒ mondtam. ‒ Megnéztem a beosztásodat. Holnap egy műszakban leszünk, így vissza is tudlak hozni. A dolgozói parkolóban állsz, ugye?

Az új lány bólintott.

‒ Akkor jó helyen van. Kell valami az autódból?

Brinley összevonta a szemöldökét.

‒ Talán nem.

Tanya elvette a kezéből a teásbögrét.

‒ Akkor jobb lesz, ha indultok, amíg még lehet.

‒ Köszönöm ‒ tátogtam felé.

Egy biccentéssel válaszolt.

Ha az ember túl sokáig téblábolt a kórházban, miután lejárt a munkaideje, gyakran előfordult, hogy néhány extra órát varrtak a nyakába, hiszen mindig volt valaki, akinek szüksége lett egy kis segítségre, vagy olyan beteg érkezett, akinek a stabilizálásához elkelt még pár ember. Márpedig Brinley az adott körülmények között erre teljesen alkalmatlan volt, én pedig már a túlóráimat is lehúztam aznapra. Ideje volt elhagyni az épületet.

A kijárat felé kormányoztam Brinley-t, majd kerülőúton mentünk, nehogy összetalálkozzunk valakivel. Nem szólt semmit, de sokkal jobban festett, mint amikor először megláttam, amit egy újabb jó jelként könyveltem el.

‒ Egyedül élsz? ‒ érdeklődtem.

‒ A pasimmal.

‒ Most otthon van? ‒ faggattam tovább, mert nem szerettem volna, ha ilyen állapotban egyedül marad.

Bólintott.

‒ Igen. Ráírtam a műszakom végén, még mielőtt leültem, és… De hát te is láttad, mi történt.

‒ Ha beszélsz róla, az segít. Nem tudom, mennyire finnyás a pasid, de ha elmeséled neki a történteket, attól te is megkönnyebbülsz egy kicsit.

‒ Hát, nem is tudom ‒ mondta elbizonytalanodva.

‒ Nem kell belemenned a részletekbe. Elég, ha csak nagy vonalakban vázolod az esetet. És a telefonos terapeuták száma mellett az enyémet is beírtam a telefonodba, úgyhogy bármikor felhívhatsz.

Brinley megkönnyebbülve pillantott rám.

‒ Köszönöm! Tudod, a pasim nem biztos, hogy megértené.

Egyetértve intettem, mert pontosan tudtam, mire gondol. Vele ellentétben én szingli voltam… vagy valami olyasmi, de egyetlen korábbi partneremmel sem tudtam a munkámról beszélgetni. Sosem randiztam komolyabban, a karrieremre koncentráltam, így nem is osztottam meg senkivel, ha rossz napom volt, vagy ha mély fájdalmat éreztem amiatt, mert elveszítettünk egy beteget. A legtöbbször inkább a terapeutákkal vagy a nővérekkel beszéltem át az ilyesmit, és ahogy elnéztem Brinley arckifejezését, vele sem lesz ez másként. Mert a civilek – így neveztük azokat, akik nem az egészségügyben vagy más vészhelyzetek elhárításában dolgoztak – sokszor nem is értették.

A hazáig vezető úton olyan könnyedebb témák is szóba kerültek, mint a népszerű tévéműsor legutóbbi része, amit pont azért nézünk meg, hogy elterelje a figyelmünket az aznap éjszaka rémségeiről. Mire kitettem Brinley-t a sorháza előtt, a nap már felkelőben volt, a fénye megcsillant a távolban magasodó felhőkarcolók oldalán, és kísérteties, a mélylilától a frissen fröccsenő vérvörösig terjedő színátmenetet festett a felhőkre.

Istenem! Milyen beteges vagyok ma reggel! – gondoltam, és elfordítottam a tekintetemet az égről.

Annyi időt töltöttem azzal, hogy segítsek Brinley-nek és megpróbáljam elterelni a figyelmét, hogy a saját szarságaimat nem is dolgoztam fel. Pedig a műszakomra jutott egy fickó, akit háromszor szúrtak meg, egy eltört csuklójú, vérző orrú nő meg a férje, akiről messziről lerítt a bűntudat, és nem hagyta megszólalni az asszonyt, és egy olyan súlyos légúti fertőzéssel behozott kétéves, hogy mentőhelikopterrel kellett a legközelebbi gyermekkórházba szállítani.

A legrosszabb viszont a fagyási sérülésekkel megjelent hajléktalan volt. Nem a fagyás stádiuma miatt – hiszen szerencsére egyetlen lábujját sem kellett amputálni –, hanem azért, mert senki sem volt hajlandó bemenni a szobájába a szaga miatt. Ráadásul a kollégáim olyan hangosan tiltakoztak a folyosón, hogy a beteg biztosan meghallotta. Végtelenül szívszorító és közben mérhetetlenül felháborító volt az egész, ezért inkább elküldtem mindenkit, és én magam vettem kezelésbe a pácienst.

Számomra inkább az ilyen esetek jelentették a problémát. Nem a vérben tocsogók, hanem a lehangolók. Ezek fölött sosem tudtam napirendre térni, egyfolytában ott motoszkáltak a fejemben. Hol lehet a hajléktalan férfi családja? Vajon keresik? Mi lesz a nővel, akit a férje bántalmazott? Vajon elmenekül, mielőtt újra megverné az a szarházi?

Ezek a gondolatok homályosították el a hazautamat. Szinte észre sem vettem, és már a saját autófeljárómra kanyarodtam. Az utcán még elég sötét volt ahhoz, hogy a pislogó fényfüzéreim beragyogják a homlokzatot. Január második hetében jártunk, de mivel a szomszédaim közül is voltak páran, akik még nem szedték le az ünnepi díszítést, én sem siettem a dologgal. A hajnalhasadás előtti borongásban pont ezekre a vibráló fényekre volt szükségem, a rémisztő sötétség így szerencsére sarokba szorult.

Leállítottam a kocsit, és kiszálltam. A közepesen biztonságos környéken lévő egyszerű, csupán két hálószobás házikóm volt az én felségterületem, és leírhatatlanul büszke voltam arra, amit az egyedi megoldásaimmal ki tudtam hozni belőle. A deszkaburkolat antik halvány kékeszöld, a szegély melegfehér színben pompázott, az utcafronti apró terasz pedig ünnepi, hívogató hangulatot árasztott az ajtódísznek és a csillogó dekorációval ékesített karácsonyfának köszönhetően.

Belül is hasonló vidámság fogadott. Mivel nem volt senkim, aki fontos lehetett volna, az otthonomat tetőtől talpig feldíszíthettem az éppen aktuális ünnepnek megfelelően. Ezzel tereltem el a figyelmemet arról a lehangoló tényről, hogy ezeket az időszakokat vagy egyedül, vagy a kórházban, munkával töltöttem.

Hangos nyávogás hasított a levegőbe, amint becsuktam magam mögött az ajtót, és lerúgtam a cipőmet.

Nos, mégsem voltam teljesen egyedül, hiszen ott volt nekem Fred, aki biztosan az ágyamban feküdt, amikor hazaértem, mert a nyafogása először messzebbről hallatszott, majd egyre fülsiketítőbbé vált, ahogy felém rohant. Mint egy főúton száguldozó mentőautó.

Milyen hangos, amikor dühös! Ez járt a fejemben, na meg persze az, hogy ha így folytatja, a közvetlen szomszédaim azt fogják hinni, hogy bántottam.

‒ Istenem, Fred! ‒ szólítottam meg a hosszú fekete-fehér szőrű, a konyhapult körül settenkedő macskámat. ‒ Nincs semmi baj! Ma csak néhány órát késtem.

Fred felágaskodott, ezért felvettem, majd a hátára fordítottam, hogy belefúrhassam az arcomat abba a pihe-puha szőrmók hasába. Anyám ezt „szőrterápiának” nevezte, amikor még gyerek voltam. Amikor hazaért egy hosszú nap után, ahelyett, hogy köszönt volna apámnak vagy nekem, egyenesen a macskához ment, és addig szorongatta, amíg csak hagyta. Ettől mindig sokkal jobban érezte magát. Én pedig a nyomdokába léptem azóta, hogy egy viharos napon egy félholt kiscica – azaz Fred – megjelent az udvaromon. A kandúrom dorombolással és a hajam dagasztásával viszonozza ezt az öngyógyító szokásomat. Ki tudja, talán azért bírja ilyen jól a szőrterápiát, mert már kiskora óta ezt csinálom vele.

Azok, akiknek nincs macskájuk, valószínűleg őrültnek néztek volna, de ezt mindig is leszartam. Egyébként sem bíztam soha senkiben, aki nem szereti a macskákat, szóval esélye sem volt, hogy bárki a környezetemben kritikával illessen emiatt.

Miután megkaptam a szükséges adagomat, letettem Fredet a földre, aki hűségesen követett a hálószobába, ahol átöltöztem. Az ember azt gondolná, hogy egy hosszú műszak után legszívesebben lefeküdnék, de ez óriási tévedés. Ilyenkor vagyok a legéberebb. Bizonyára azért, mert az évek alatt elsajátítottam azt a képességet, hogy bárhol, bármikor képes legyek elaludni, és így akár egy ötperces szünetet is pihentető szundikálással tudtam megtölteni. Aznap pedig a kórház meglepően csendes volt éjféltől hajnali egyig, így egy egész órára el tudtam szenderedni. Tanya azt mesélte, hogy lejött a laborba az egyik szintes nővér – aki a felsőbb emeleteken lévő speciális osztályok valamelyikén teljesített szolgálatot –, és megjegyezte, hogy milyen csendes ez az este. És ez meg is pecsételte a műszak további részét. A sürgősségin a nővérek sosem vetemednének arra, hogy kiejtsenek valami hasonlót a szájukon, mert pontosan tudják, hogy megbosszulja magát.

Lezuhanyoztam, felvettem a legkényelmesebb pizsamámat, öntöttem magamnak egy pohár fehérbort, és felkucorodtam Freddel a kanapéra. Már majdnem bekapcsoltam a tévét, hogy egy időre leszívja az agyamat, de akkor eszembe jutott, hogy a műszakom kezdete óta meg sem néztem a telefonomat. A közösségi médiás értesítések csábítóan várakoztak a képernyőmön.

Beadtam a derekamat, rákattintottam a kedvenc appomra, és görgetni kezdtem. Egymást követték a szokásos videók: cukiskodó cuki állatok, idióta, önmagukat bajba sodró emberek, exekről szóló történetek és az izmaikat a konditerem tükre előtt feszegető fickók. És persze a pajzán, csalogató posztok véget nem érő sora. Legtöbbjükön férfiak viselnek valamiféle maszkot. Megszállottan keresem az efféle videókat. Hogy mióta? Tavaly ősz elején kezdődött, mert akkoriban kerültek reflektorfénybe, köszönhetően az olyan felajzott könyvfalóknak és lelkes kukkolóknak, mint én.

A szabad kezemmel Fred fülét vakargattam, miközben a másikkal szorgosan lájkolgattam a különböző jelmezben, futurisztikus harci öltözékben vagy horrorfilmbe illő maskarában pózoló férfiakról készült videókat. A kísértetekre hajazó maszkosakat a kedvenceim közé mentettem, a meztelen felsőtesteket ábrázolókra a nyálamat csorgattam, ha pedig mindehhez egy kés és egy kis művér is társult, azonnal bekövettem az illetőt.

Az abszolút kedvencem az „arcnelkuli.ferfi” nevű felhasználó volt, mert az ő videóiban megvolt minden, amit imádtam: egyedi, másokéra egyáltalán nem hasonlító maszk, egyszerre érzéki és félelmetes, izmos, jó megvilágítás, kivételes zenei aláfestés és az az istenadta tehetség, amivel úgy vonzotta magához a nézőt, hogy az képtelen volt betelni vele. Egy külön kedvencek mappát nyitottam az ő filmjeinek, és ha egy rémes műszak után figyelemelterelésre volt szükségem, már-már rutinszerűen néztem vissza az alkotásait.

Ahogy most is.

Elfogyott a bor. Francba! Teljesen elveszítettem az időérzékemet, miközben görgettem. Felálltam, hogy töltsek magamnak még egy pohárral, Frednek pedig elege lett az összebújásból, leugrott a kanapéról, és inkább a tv melletti kuckójába húzódott vissza. A konyhában ellenőriztem, van-e elég víz és száraz kaja a táljában – mindkettő majdnem tele volt –, majd a borosüveg teljes tartalmát beledöntöttem a poharamba. Mire ezt is megiszom, félüvegnyit kipipálhatok.

Jaja, várható volt, hogy becsiccsentek, és talán el is álmosodom. Már csak tíz órám volt a következő műszakomig, nekem pedig alvás terén bőven volt mit pótolnom, hiszen az ünnepek egy kórházban nem éppen a láblógatásról szólnak.

Magamra húztam egy takarót, visszacsücsültem a kanapéra, és előhalásztam az Arcnélküli Férfi lementett videóit. Nehezemre esett kiválasztani a kedvencemet, de ha valaki egy pisztolyt szegezett volna a fejemhez, azt mondtam volna, hogy az, amelyikben egy kanapén fekszik póló nélkül, feje a karján pihen, és vörös fény világítja meg. Csak a bordáitól felfelé látszik, a bőre telis-tele tetoválásokkal, a keze izmainak ritmikus mozgásából pedig arra lehet következtetni, hogy a kamera látószögén kívül éppen kényezteti magát. Mindezt pont olyan sejtelmesen, hogy még ne lehessen letiltani a videóját.

Amikor ezt a filmet néztem, sosem tudtam, mire figyeljek. Talán arra, ahogy a bicepsze megfeszül, majd elernyed? Vagy a kidülledő mellkasára, mintha mindjárt elélvezne? Esetleg arra a képernyőn túli pontra, ahol a farka meredezhet?

Az Arcnélküli Férfi a felvétel elején a plafont bámulta, de a végére már egyenesen a kamerába nézett. Hiába tudtam, hogy egy maszknak nem lehet arckifejezése, mégis úgy éreztem, mintha lenne. Mintha az a két tátongó feketeség egyenesen a lelkembe látna, és az a vigyorgó száj az én nevemet szajkózná, miközben elélvezett. Amint a kamera felé fordította a fejét, a felvétel véget ért. Hihetetlenül kínos volt, hogy hányszor állítottam meg pont előtte a videót, mert így néhány pillanattal tovább bámulhattam a szemét.

Vajon milyen lett volna, ha ott vagyok a szobában, amikor felvette ezt? Ha én lettem volna az, akire gondol, miközben kielégítette magát? Ha egy nap arra jönnék haza, hogy a sötétben, a kanapémon fekve, vérben úszva vár, és megcsillan a fény a kése acélpengéjén?

Összerezzentem a gondolatra. Részben a félelem, részben az izgalom váltotta ki belőlem ezt a reakciót. Valószínűleg nem túl egészséges módon vágytam erre, de azok után, hogy miket láttam a traumatológián, vagy azt megelőzően az elcseszett tinédzser éveimben, nem tartottam meglepőnek, hogy egyre sötétebb dolgok felé vonzódom.

Talán Tyler felvenné a kedvemért. Ez járt a fejemben.

Na, igen. Tyler. A srác, aki nagyjából egy éve volt a szexpartnerem.

Majdnem megfeledkeztem róla. Nem azért, mert valami baj lenne vele, hiszen Tyler egy nagyon helyes és rendes srác. Sajnos amikor ennyire sok a munkám, hajlamos vagyok elmerülni benne, és ez elég gyakran megesett az utóbbi időben a kórházi munkaerőhiány miatt.

Mikor is szexeltünk utoljára? Biztos, hogy még karácsony előtt, ami azt jelentette, hogy eljött az ideje egy újabb találkozónak. A másnapi műszakom után két csodálatos szabadnap várt rám. Mivel is lehetne jobban elütni az időt, mint elterülni egy férfi alatt, aki pontosan tudja, merre van a csiklóm?

Kiittam a boromat, teljesen feldobott a gondolat, hogy a való életben is megtapasztalhatom a maszkos férfi élményét. Mielőtt még meggondolhattam volna magam, csináltam egy képernyőfotót a kedvenc videómról, és egy üzenet kíséretében átküldtem Tylernek.

Péntektől két szabadnapom lesz. Volna kedved átugrani egy ilyen maszkkal? Megígérem, hogy élvezni fogod.

A válasz csupán pár órával a következő műszakom előtt érkezett, hiszen amikor ráírtam, aludt, mint minden normális ember.

Csüggedten olvastam a szavait.

A fenébe, te lány! Élsz még? Azt hittem, dobtál. Két hónapja nem is hallottam felőled! Nem érdekel ez a maszkos dolog, egyébként is mással találkozgatok.

Két hónapja? Tényleg olyan régen volt? Felgörgettem a csetablakban, és baszki, tényleg! Talán eljött az ideje, hogy meglátogassam a terapeutámat, és megkérdezzem, nincs-e valami ötlete, hogyan tudnám egyensúlyba hozni a magánéletemet ezzel a munkával.

Mert a napnál is világosabb, hogy csúfos kudarcot vallottam ezen a téren.

2

Josh

– Jól vagy, haver? ‒ kérdeztem a szobatársamtól. Öt perce állítottuk le a videójátékunkat, hogy ráírhasson valakire, és már kezdtem nagyon unni magam.

Tyler lehuppant mellém a kanapéra.

‒ Ja, csak le kellett zárnom a dolgot Alyvel, akivel kuffantgattam.

Felvontam a szemöldököm.

‒ Azt gondoltam, hogy azt már hónapokkal ezelőtt lerendezted.

Tyler megrázta a fejét, és a bicepszét megfeszítve beletúrt a sötétszőke hajába, majd odafordulva ellenőrizte, hogy milyen izmos.

Már majdnem szóltam, hogy hagyja abba, de meggondoltam magam. Nem volt ott senki, akit le kellett volna nyűgöznie, de amióta csak ismertem, Tyler mindig is hiú volt, és folyton pózolt, sőt, sokszor észre sem vette, hogy mit csinál. Nála ez olyan volt, mint valami ideges tikkelés, ami azt jelentette, hogy ez az Aly-ügy tényleg megérintette.

‒ Azt hittem, dobott ‒ tette hozzá. ‒ De sokkal valószínűbb, hogy megint lefoglalta a munkája.

‒ Nővér a sürgősségin, ugye? ‒ kérdeztem a tévé felé fordulva, mintegy mellékesen.

A választ persze már akkor is tudtam, mint ahogy azt is, hogy ez az Aly milyen ruhákat hord, hova járt nővérképzésre, milyen jegyeket kapott, és hogyan alakult a jelenlegi beosztása. Szóval mindent, amit egy átlagos szobatárs exkúrópartneréről tudni lehetett.

‒ Az. Két hónapja nem is hallottam felőle, aztán nézd meg, milyen szarságot küld át. ‒ Azzal elővette a zsebéből a telefonját, feloldotta a képernyőt, és felém dobta.

Röptében elkaptam, és amint megpillantottam a képet, lefagytam.

Ó, baszki…

Hát, megtörtént. Eljött a nap, amitől azóta tartottam, hogy két évvel ezelőtt beindítottam a titkos csatornámat. Az online életem hirtelen keresztezte a valóságomat, ami azt jelentette, hogy hamarosan lelepleződöm.

Csak nyugi, haver! Tyler nem nézett rám, én pedig nem hagyhattam, hogy meglássa, mennyire beszartam. De baszkiii! Aly rá van kattanva a maszkokra, és a világ összes képe közül pont ezt sikerült elküldenie a lakótársamnak!

Megköszörültem a torkomat.

‒ Sosem említetted, hogy érdekli az ilyesmi.

Ami azért is volt furcsa, mert Tyler részletesen beszámolt a szexuális életéről, mit sem törődve azzal, hogy könyörögve kértem, ne tegye.

‒ Mert fogalmam sem volt róla, szóval jobb is, hogy Sarah-val találkozgatok. Engem nem érdekelnek az ilyen játékok. Én csak megyek, elélvezek, aztán már húzok is.

Szegény partnerei.

‒ Értem ‒ füllentettem, és úgy fordítottam a telefont, mintha közelebbről vizsgálnám a képet. Upsz! Hát nem megcsúszott a hüvelykujjam? ‒ Baszki! Véletlenül kitöröltem az üzenetet.

Tyler megvonta a vállát.

‒ Nem gáz. Egyébként sem hiányzik egy félmeztelen csávó a képernyőmről.

Egy félmeztelen csávó.

Szóval nem nézte meg elég alaposan a képet, különben felismerte volna a tetoválásokat. Az én tetoválásaimat. A lány, akivel kúrogatott, az egyik videómról készített képet küldte el neki. Jót röhögtem volna, ha nem rettegek attól, hogy lelepleződöm, és nem bugyog az adrenalin az ereimben.

‒ Folytatjuk? ‒ kérdezem a kontrollerrel a kezemben.

‒ Persze.

Tyler elindította a játékot, és máris újra lövöldöztünk mindenre, ami csak mozgott. Igyekeztem az osztott képernyőre koncentrálni, de sajnos képtelen voltam kiverni a fejemből azt az üzenetet. Aly azt akarta, hogy egy maszkos férfi dugja meg.

Én csak egyszer találkoztam vele, de mély benyomást tett rám. Nyáron történt, korán reggel, miután Tylernél töltötte az éjszakát, és naná, hogy nem aludtak. Ahogy én sem. Egészen addig átkoztam a lakásunk vékony falait, amíg meg nem találtam a zajszűrős fejhallgatómat, és el nem nyomtam a kéjes hangokat valami zenével.

Egész életemben rossz alvó voltam, ezért nem számítottam arra, hogy bárkivel találkozom, amikor órákkal később feladtam, és kimentem a konyhába, hogy csináljak egy kávét. Miután a kávéfőző végzett és pittyent egyet, Tyler ajtaja nyikorogva kinyílt. A szobatársamra számítva félig megfordultam, de egy nőt láttam helyette. Egy magas csajt, ami azért volt nagyon kellemetlen, mert Tyler egyik pólója volt rajta, ami alig takart belőle valamit. A tekintetem azonnal a hosszú lábai rabjává vált. Tyler az edzőteremben találkozott vele, és a lány úgy is nézett ki, mint aki közelről ismeri a súlyzókat: izmos combok, kidolgozott vádlik, és amennyire láttam, a karjairól sem feledkezett meg.

Amikor rájöttem, hogy stírölöm, feljebb kaptam a tekintetemet, de azonnal meg is bántam. Mert Aly dögös volt. Ami nem volt meglepő, hiszen Tyler mindig vonzó lányokat szedett fel, de Aly feltűnő szépség volt: hegyes áll, a telt ajka úgy festett, mintha szorgosan használta volna, hatalmas, sötét szemek és egy orr, amire az anyám azt mondta volna, hogy tipikusan olasz. Barna haja pedig kócos kunkorokban omlott a könyökére.

Amikor a tekintetünk találkozott, szinte elvakított a mosolya.

‒ Légyszi mondd, hogy két adagot csináltál!

Igenlően mordultam egyet, majd hátat fordítottam neki.

Megpróbált cseverészni, és bár nem voltam bunkó vagy ilyesmi, de igyekeztem távolságot tartani tőle, és nem ránézni, miközben kurtán válaszolgattam. Szerencsére elég hamar feladta. Cserébe neki töltöttem először a kávéból, és a csészét is odatoltam, hogy elérhesse. Aztán magamnak is öntöttem egy adagot, és sietve elhúztam a csíkot.

Tyler nem mesélt neki rólam, ennél okosabb volt, de akkor sem akartam megkockáztatni, hogy Aly túl sokáig lássa az arcomat, mert még elkezd azon töprengeni, kire is emlékeztetem. Túlságosan hasonlítok az istenverte apámra, és a dokumentumfilm épp akkor jött ki róla a Netflixen.

Az egész nyár kemény volt, köszönhetően ennek a dokumentumfilmnek, és alig hagytam el a lakást miatta. Amikor apám bekerült a hírekbe, megesett, hogy megállítottak az utcán vagy a boltban azzal, hogy nagyon hasonlítok valakire, akiről az illető mostanában olvasott, vagy egy podcastban hallott róla, esetleg látta egy megtörtént bűneseteket bemutató sorozatban.

Az a dokumentumfilm újra felkorbácsolta az érdeklődést irántam, én pedig több hónapnyi kemény munkát öltem abba, hogy ne találhassanak meg se engem, se anyámat vagy a mostohaapámat. Mindenki exkluzív interjút akart készíteni George Marshall Secliff életben maradt rokonaival, és néha még illegális eszközöket is bevetettek, hogy megtalálhassanak minket. Pont emiatt merültem bele a hekkelés világába még gimis koromban. Szerettem volna eltüntetni mindhármunk nyomait az internetről, és minden ehhez szükséges tudást magamba szippantottam.

Ez az új keletű szakértelem hosszú távon is kifizetődőnek bizonyult, hiszen egy ideje már egy neves kiberbiztonsági cégnél dolgoztam, az általam írt kódok védték meg a legjövedelmezőbb ötszáz céget attól, hogy a gonosz hekkerek behatolhassanak és ellophassák az ügyfelek pénzét. A munkámat otthonról, kötetlen időbeosztásban végezhettem, így bőven maradt lehetőségem arra, hogy más hobbijaimnak is hódolhassak.

Mint például annak, hogy pajzán, csábító posztokat készítsek azok számára, akik szintén bírják a maszkokat.

Ráadásul a home office azért is volt ideális számomra, amiért a randizást is kerültem. Bár a hajam sötétebb volt az apáménál, és rövidebbre is vágattam, mégis úgy néztünk ki, mint két tojás. Fiatalabb koromban ez nem okozott gondot, hiszen az arcom akkor még alakulóban volt. A cingárságom kapóra jött. Most viszont, felnőtt férfiként, nagyjából annyi idősen, mint apám volt, amikor elkapták, mintha a bűnügyi nyilvántartási fényképéről léptem volna elő.

Ha egy randiappon tetszünk egymásnak egy nővel, az első kérdésem mindig az, hogy szereti-e a megtörtént bűncselekményekkel foglalkozó sorozatokat. Ha igent mond, azonnal letiltom, és továbblépek. Kizárólag azokkal próbálkozom, akik azt mondják, hogy utálják az „összes ilyen szarságot”. És ha ritkán randira, esetleg szexre kerül sor, néhány hétnél tovább biztos, hogy nem tart. Amint úgy érzem, hogy többre gondolnak, vagy megjelenik a tekintetükben a kérdés, hogy vajon honnan ismerhetnek, azonnal véget vetek a dolognak.

Mostanában még a tükrök is problémát okoznak, mert akárhányszor belenézek egybe, mindig ökölbe szorul a kezem, és mérhetetlen düh torzítja el az arcomat. Jó pár erőszakos férfiról szóló dokumentumfilmet láttam már, és mindig értetlenül álltam azelőtt, amikor a családtagok mindenre esküdözve állították, hogy fogalmuk sem volt arról, mivel tölti az apjuk/férjük/nagybácsijuk a szabadidejét.

Az apám egy kibaszott szörnyeteg volt, és ezt nem is titkolta. Csak azért tudta olyan sokáig megúszni, mert mindig a társadalom perifériájára szorult nőket választott, mert jóképű volt, és képes volt megjátszani magát arra a kis időre, amíg rávette az utcalányokat, hogy szálljanak be a kocsijába.

Ahogy a példaképe, Ted Bundy is.

A lakásunkban az egyetlen közös tükör a vécében volt, akárhányszor beléptem oda, mindig elfordítottam a fejemet. Szóval, igen. Az arcom is problémás. Ezért is döntöttem úgy, hogy maszkot viselek. Természetesen létezett jó néhány magasröptű okfejtés a háttérben meghúzódó pszichés szálakról is, de ez a sok szarság engem egyáltalán nem érdekelt, csak a cikkekhez csatolt videókra koncentráltam.

Ilyet én is tudnék. Villámcsapásként jött a gondolat. Mert így végre én is részt vehettem a közösségi médiában, megmutathattam a nagy áldozatok árán kidolgozott testemet, ráadásul beteljesíthettem azt az elemi emberi ösztönt, hogy kapcsolatba lépjek másokkal is. És akkor ott volt még az is, amit az apámtól örököltem: azt akartam, hogy csodáljanak. Életem nagy részében elnyomtam ezt a vágyat, de az utóbbi időben a terapeutám igyekezett meggyőzni arról, hogy teljesen normális, ha valaki hírnév és elismerés után sóvárog. A primitív emberi agynak azért van erre szüksége, mert már akkor is, amikor mamutcsontokkal püföltük egymást, biztonságot és védelmet jelentett, ha valaki népszerű.

Úgy döntöttem hát, hogy végre meghajolok a vágyaim előtt, és rendeltem a neten néhány minőségi videós felszerelést, órákat töltöttem el azzal, hogy megtervezzek egy 3D-nyomtatott egyedi maszkot, és megnéztem egy halom YouTube-videót a filmkészítésről, mielőtt létrehoztam volna a saját fiókomat a közösségimédia-platformokon.

És persze titokban tartottam, még Tylernek sem szóltam róla, pedig ő a legjobb barátom, amióta csak az eszemet tudom.

‒ Haver, jó szar vagy ma! ‒ mondta, amikor mindketten meghaltunk a játékban. Már megint.

‒ Ciki, bocs. A munkán agyalok ‒ hazudtam.

A szükségesnél erősebben csapta a dohányzóasztalra a kontrollerét.

‒ Mindegy, már úgysem érdekel. Megyek a terembe, mielőtt elszabadul a pokol. ‒ Azzal felállt, és elviharzott a szobájába.

Tyler néha egy igazi fasz, és persze hajszolja a csajokat, de ő volt az egyetlen ember, aki nem pattintott le, amikor letartóztatták az apámat. A lekezelő külső mögött egy jó barát lakozott, és szinte már túlságosan is hűséges. Amikor az egyetemen rájöttek, ki vagyok, ő javasolta, hogy költözzünk ebbe a városba, és kezdjünk új életet. Egész pontosan ezt mondta: „Kapják be. Lépjünk!” Először nem is hittem, hogy komolyan beszél, de amikor kitöltötte az iskolaváltásról szóló kérvényt, és elkezdte küldeni a kiadó lakásokat, már nem volt kétségem.

Vele ellentétben én inkább abbahagytam a tanulást, mert úgy éreztem, már egyik professzorom sem tud újat tanítani a hekkelésről. Inkább a saját kezembe vettem a képzésemet, és autodidakta módon, az interneten fellelhető források segítségével addig tanultam, amíg úgy nem éreztem, hogy végre beléphetek a munkaerőpiacra. Egyetlen állásra jelentkeztem, méghozzá úgy, hogy betörtem egy hatalmas médiakonglomerátum rendszerébe, és megmutattam a cégnek, ahol most is dolgozom, hogy hogyan jutottam át a védelmi vonalaikon.

Alkalmaztak, és hatalmas összeget fizettek azért, hogy mindig egy lépéssel a kiberfenyegetések előtt járjak, így megengedhettem magamnak a legdrágább amatőr kamerát, és a következő két évre rendezhettem a lakbérünket is.

Tyler szobájában becsapódott egy fiók, úgyhogy felálltam. A telefonom az íróasztalomon pihent, és már alig vártam, hogy a kezembe vehessem. Elő kellett keresnem azt a videót, amiről Aly a képet készítette, hátha megtalálom a kommentelők között. Mint kiderült, gerjed a maszkokra, vagy legalábbis szeretné, ha valaki felvenne egyet a kedvéért.

Eddig egyetlen direkt üzenetre sem reagáltam, amiben azért könyörögtek az emberek, hogy a való életben is találkozzak velük, hogy kiélhessék a fantáziáikat, hiszen számomra ők csak idegenek voltak a neten. Akárkik lehettek, és nem akartam valami nyolcéves házánál kikötni úgy, hogy egy dögös huszonévesre számítok.

Aly viszont más. Ő nem idegen. Őt ismertem. Jobban, mint kellett volna, ez igaz, de apám génjeinek köszönhetően, a határok betartása számomra sosem volt egyszerű.

Járt már a lakásomban, az egyetlen szentélyben, ami megmaradt nekem. Olyan mértékű volt a késztetés, hogy megvédjem az identitásomat, magamat és Tylert is, hogy FBI-szintű átvilágításnak vetettem alá mindenkit, akivel kapcsolatba került. Szerencsére a barátom megértette, miért olyan fontos ez nekem, és már jóval előre megosztotta velem, mikor és kit kíván hazahozni. Amint kiderült, hogy az illető nem jelent fenyegetést, mindig leálltam a kémkedéssel, de Aly annyira felkeltette az érdeklődésemet, hogy ez a pont a kelleténél jóval később érkezett el.

Felkaptam a telefonomat az asztalomról, lehuppantam az ágyamra, és előhívtam a profilomat. A videó, amiről Aly a képernyőképet készítette, 3,4 millió megtekintéssel az egyik legnépszerűbb alkotásom volt. Sajnos ennek megfelelően több ezer kommentet is írtak hozzá, úgyhogy mintha tűt kerestem volna a szénakazalban. Ráadásul az interneten a legtöbb ember beazonosíthatatlan, így a szerencsémen múlt, hogy megtalálom-e. Azt kívántam, bárcsak írhatnék egy kódot, ami kikeresi nekem a kommentelők közül, de ez sajnos kétkezi munka, úgyhogy hátradőltem, és elkezdtem görgetni, hogy szemezgessek a nevek és a profilképek között.

Eltelt egy óra, mire végre felpattantam, a hüvelykujjam egy felhasználónév fölött lebegett. „ali.ali.oxen.free”. Szent szar, ez ő? Rákattintottam, de persze hogy nem volt nyilvános az adatlapja. Közelebb hajoltam, hunyorogtam. A képén egy sötét hajú nő látszott közelről. Készítettem róla egy képernyőfotót, aztán beküldtem az MI{2}-szoftverbe, amit nem sokkal azelőtt töltöttem le a mobilomra, és addig javítgattam a felbontást, amíg teljesen ki nem tisztult a kép. Semmi kétség nem volt. Aly nézett vissza rám.

Teljesen biztosra akartam menni, ezért beléptem a számítógépembe, feltörtem a profilját, és minden trükköt bevetettem, hogy a nyomaimat eltüntessem, és semmiképp se jelöljék meg a fiókját. Egy helyi IP-címről regisztrált az appra, majd mélyebbre ásva az is kiderült, hogy abból a háztömbből, ahol él.

Megtaláltam. Nem elég, hogy Aly gerjed a maszkokra, de annyira bejött neki az egyik videóm, hogy kommentelt is hozzá. „Uram, éppen dolgozom. Hogy veszi ehhez a bátorságot?”

Vajon írt mást is?

Szélsebesen beléptem a fiókomba a gépemen is, írtam pár sornyi kódot, ami végignézte a kommentszekcióimat, és célirányosan csak Alyt kereste. Annyi találat volt, hogy majdnem beleszédültem. Szinte minden videómnál volt egy lájkja vagy kommentje, és kevés kivétellel szinte mindet le is mentette.

A testemben keringő összes vér a farkamba tolult, az alsóm már alig bírta a nyomást. Ez nagyon nem jó. Nem lenne szabad így felizgulnom a szobatársam exére… vagy akárkije is volt Tylernek. Mondjuk, a barátnője nem. A viszonyuk sosem volt annyira komoly, hogy kapcsolatnak nevezzék, Tyler pedig menet közben másokkal is találkozgatott. Így viszont nem szeghettem meg semmiféle testvériségi szabályt, igaz? Csupán néhány magánélettel kapcsolatos törvényt, és egy halom társadalmi normát, de ezekre nagy ívben tojtam egész életemben. Egy dolog számított: Tyler volt a legjobb barátom, nem akartam megkockáztatni, hogy elveszítsem egy nő miatt, aki azóta gyötör álmaimban, hogy először megpillantottam.

Amit viszont nem tud, az nem bánthatja. Erre gondoltam. És hát nem is csináltam semmit. Még… Mi baj lehet egy kis online kutakodásból? Hiszen Aly is követett engem.

Az első találatként azonosított komment szövegére meredtem.

„E miatt a videó miatt ébredek fel hajnali kettő körül mostanában? Talán meg lettem szólítva?”

Vigyorogva ingattam a fejem. Naná, hogy még humora is van! Mintha nem lett volna elég az, hogy iszonyúan dögös, és valószínűleg tiltott gyümölcs is a számomra.

Tovább olvastam. A kommentjei széles skálán mozogtak: a tréfásaktól a kifejezetten pajzánokig.

„Szeretném megköszönni az algoritmusnak, hogy idekalauzolt.”

„Annyiszor láttam, mintha már a hatodik évadnál tartanék.”

„Nos, ez igazán bevadított ezen a hajnali órán.”

„Úgy ODAKÚSZNÉK hozzá!

„Bumm! Ennyit a petefészkeimről.”

„Egy ilyen horrorvideóban én is szívesen meghalnék. Miközben mindenki más menekülne, én nyílegyenesen rohannék a veszély karjaiba.”

Egy határozott mozdulattal eltoltam magam az asztalomtól. Kezdett nagyon elfajulni a dolog, mert az utolsó komment tényleg megütött, és már nem láttam mást, csak Alyt, ahogy alattam fekszik, és jól megtömöm, miután sikerült elkapnom.

Hát így kezdődött volna minden? Egy szinte ártatlan fantáziával arról, hogy meghágok egy nőt egy olyan helyen, ahol senki sem hallhatja a sikítozását? Mostantól akkor minden egyre rosszabb lesz, és a vágyaim túllépik a dugás és egy kis fojtogatás határát? És aztán? Még jobban szorongatom majd a nyakát, miközben benne vagyok, és végignézem, ahogy a tekintete élettelenné válik?

A farkam azonnal visszavonulót fújt, amit elég jó jelnek vettem. Nyilvánvaló volt, hogy nem izgat fel a gondolat, hogy komolyabban ártsak Alynek. Talán felesleges volt aggódnom az elfajzottságom miatt.

Visszagurultam az asztalomhoz, és átolvastam a többi kommentjét is, ami eltartott egy ideig, hiszen száznál is több találatot dobott ki a keresőkód.

Alig telt el egy perc, és a farkam újra felágaskodott. Annyira sokszor írt arról, hogy hazamegy, és ott talál valakit a házában, aki csak rá vár, hogy egy idő után azon kaptam magam, hogy a vágyálma beteljesítésén agyalok.

Mi történne, ha tényleg betörnék az otthonába?

A való életben vagy seggen lőne, vagy elrohanna és hívná a zsarukat, nekem pedig szétbaszódna az egész életem, ha letartóztatnának. Már láttam is magam előtt a címlapokat arról, hogy pont olyan vagyok, mint az apám.

De jelenleg nem a valóságban éltem. Csupán a fantáziavilágban léteztem, ahol kizárólag arra tudtam gondolni, hogy betörök hozzá, ő pedig pont úgy reagál, ahogy a kommentjeiben leírta: hozzám kúszna, és könyörögne, hogy dugjam meg, miközben egy kést szorítok a torkához.

„Ezt a férfit mindig csak az appban látom, de sosem az ágyamban, kész tragédia.”

Nyöszörögve megsimogattam a duzzadó férfiasságomat az alsómon keresztül. Miket meg nem tennék ezzel a nővel, ha hagyná! Minden egyes sötét, mocskos álmát valóra váltanám. És nem lenne miért aggódnom amiatt, hogy menet közben halálra rémül, hiszen az arcomat maszk fedné, tehát biztonságban lennék. Egyszer az életben végre nem kellene félnem attól, hogy valaki felismer.

Ez a gondolat legalább annyira beindított, mint maga Aly.

Hátradőltem, benyúltam a gatyámba, és megragadtam a farkam tövét. Milyen lenne, ha betörnék hozzá? Azt tudtam, hogy nem okozna gondot, hiszen a hekkelés mellett elég komoly tapasztalatom volt abban is, hogy észrevétlenül osonjak az éjszakai utcákon. Mindig is ez volt a kedvenc napszakom, de az utóbbi időben különösen, hiszen éjjel, a sötétben jóval kisebb volt a valószínűsége annak, hogy valaki meglát és felismer, mint nappal. A bevásárlást egy éjjelnappaliban intéztem, az edzést pedig mindig hajnali kettőkor kezdtem, amikor már senki sem volt a házunk aljában lévő edzőteremben.

Elképzeltem, ahogy feltöröm Aly bejárati ajtaján a zárat, a kezem pedig önkéntelenül mozgásba lendült. Már tinédzser koromban megtanultam, hogyan kell észrevétlenül behatolni egy ingatlanba, mert tudni akartam, mit jegyzetelt rólam a terapeutám. Persze ez hiba volt, hiszen akkor még nem voltam felkészülve arra, amit találtam, de legalább szert tettem egy új és hasznos képességre. Simán leporolhatnám és bevethetném ezt a régi praktikát, hogy besurranjak Alyhez az éjszaka közepén, miközben ő a kórházban dolgozik.

A makkomat cirógató hüvelykujjam a tetejéhez érve benedvesedett, a kezem pedig újra lefelé siklott. Becsukott szemmel magam elé képzeltem Alyt, ahogy ott áll az ajtóban fáradtan és megviselten a hosszú éjszakai műszak után, és megvillan a tekintetében a páni félelem, amikor meglát.

‒ Ki van ott? Mit akar? ‒ kiált fel remegve.

Szó nélkül megemelem a késemet, és felé irányítom.

Téged.

Erre ő maga elé kapja a kezét.

‒ Csak vigye, amit akar, és tűnjön el! Kérem, ne bántson!

Én csak megrázom a fejem, és a kés hegyét a padló felé irányítva jelzem, mit is akarok. Aly engedelmesen térdre vágja magát. Odamegyek hozzá, nézem, ahogy a mellkasa egyre hevesebben mozog. A tekintete a késemről a meztelen, vérrel áztatott felsőtestemre siklik, a pupillája hatalmasra tágul, ahogy a rettegésből lassan mindent elsöprő vágy születik.

Megállok fölötte, és élvezettel nézek le a kiszolgáltatottan felém fordított arcára. Aztán nagyon óvatosan az álla alá érintem akés hegyét, majd megemelem vele a fejét, közben kigombolom a nadrágomat, hogy kiszabadulhasson a meredező férfiasságom. Aly egyetlen pillanatra a maszkom sötét szemüregére mered, majd kinyitja a száját, előrehajol, és a buja, telt ajkai közé veszi a makkomat…

Ó, baszki! Mindjárt elmegyek!

Kikaptam pár zsebkendőt a közeli dobozból, és még épp időben dugtam őket az alsómba. Aly, ahogy ott térdel előttem egyszerre rettegve és felajzva. Ez volt az a kép, amit látnom kell. Rohadtul vágytam rá. Régóta nem akartam már semmit ennyire.

Már csak azt kellett kitalálnom, hogyan váltsam valóra anélkül, hogy a börtönben végezném.

***

Aly házának a környéke még mindig úszott a karácsonyi fényekben. Bármilyen meglepőnek is tűnt, ez volt a legnagyobb nehézség, amivel szembe kellett néznem, miközben az akciót megterveztem. Már egy hét telt el azóta, hogy megláttam a Tylernek küldött üzenetét. Hét napja próbáltam lebeszélni magamat erről az őrültségről, miközben lelkesen gyakoroltam a zárak feltörését, kiderítettem, van-e Alynek bármilyen biztonsági rendszere – nem volt –, és felderítés gyanánt párszor elkocsikáztam a háza előtt is.

Nyilvánvaló volt, hogy az agyam racionális felének nem sikerült meggyőznie a maradékot, hiszen ott találtam magam levegő után kapkodva Aly hátsó ajtajánál. Miután átmeneti áramszünetet idéztem elő a környéken, szélsebesen odarohantam a házához, hogy kicsavarjam a hátsó díszkivilágítást, mielőtt helyreállna az áramszolgáltatás.

Fejemet a műanyag ajtókeretnek támasztva, csukott szemmel kapkodtam levegő után. Úgy éreztem, elkapnak. Elkapnak, és bekerülök a nemzetközi hírekbe, és az apám miatt kizárt, hogy a bíróság elhiggye, ez az első betörésem. Azt fogják mondani, hogy valami sokkal borzalmasabbat terveztem, és egész életemre börtönbe kerülök egy ilyen ostobaság miatt.

Csak mert meg akartam dugni egy csinos lányt. Maszkban.

Haza kellett volna mennem. Be kellett volna ülnöm a kocsiba, és elfelejteni ezt az egész Aly-ügyet. Egy normális ember biztosan ezt tette volna. Valaki, akinek még nem ment el a józan esze. Én viszont biztos, hogy nem ezek közé tartoztam, mert amint másodszor is megfordult a fejemben, hogy elmenjek, egy erélyes nemmel elkussoltattam az ellenérzéseimet.

Talán eljött az ideje, hogy elfogadjam: nem vagyok normális, és soha nem is leszek az. Olyasmikre vágytam, amire a legtöbben nem, a sötétséget és a romlottságot kerestem a fény és a szeretet helyett. Amióta csak az eszemet tudtam, harcoltam a természetem ellen, és ez egyre nehezebben ment.

Rohadtul belefáradtam.

Sokkal egyszerűbbnek tűnt, hogy végre egyszer nem ellenkezem. Valódi megkönnyebbüléssel kecsegtetett. Keményen dolgoztam azon, hogy megjavítsam vagy elnyomjam azokat a dolgokat, amikről azt mondták, nem normális, de a több mint tízévnyi terápia és gyógyszeres kezelés után mégis megmaradtak a társadalom által problémásnak ítélt gondolataim és vágyaim is.

És végre eljött a pillanat, amikor kiélhettem őket. Minden lehetséges módon felkészültem. A bőrömet tetőtől talpig beburkoltam, nehogy akár egyetlen hámsejtet is hátrahagyjak a helyszínelőknek. Aly szomszédjai közül csupán egynek volt biztonsági rendszere, de azt meghekkeltem, így azt is tudtam, hogy Aly udvarára nem néz egyetlen kamerájuk sem. Ráadásul a biztonság kedvéért még egy balaklavát is felvettem. Két számmal nagyobb csizmát húztam, és még a talpát is beburkoltam, hogy ne lehessen beazonosítani a lábnyomomat. Mindezt csak azért, hogy bejussak, megtegyem, amit kell, és szabadon távozhassak.

Nagy levegőt vettem, és az ajtó felé fordultam. Ugyan félhold volt, de a karácsonyi kivilágítással együtt elég fényt adott ahhoz, hogy leszereljem a gömbkilincset. Levettem a hátizsákomat, hogy előkeressem a mini álkulcskészletemet. A fémeszközök megcsillantak a holdfénynél, ahogy mozgásba lendült a kezem.

Mindig is hajlamos voltam a mániákus viselkedésre. Olyan sokat gyakoroltam a zár feltörését, hogy egy perc sem telt el, a kilincs máris fordult a kezemben. Lélegzet-visszafojtva toltam befelé az ajtót, és megkönnyebbülve sóhajtottam fel, amikor kiderült, hogy egy tolózár állja az utamat. Ami persze nem tudott visszatartani sem engem, sem egy hivatásos betörőt. Magamban feljegyeztem, hogy Aly biztonsága érdekében később majd névtelenül rendelek neki ezt-azt.

Elpakoltam az álkulcsokat, és előhalásztam a neten vásárolt drága mágneseimet. A tolózár hatástalanítása elég időigényes. Be is rúghattam volna az ajtót, de nem szerettem volna kárt tenni Aly otthonában, vagy megkönnyíteni valaki másnak, hogy a nyomdokaimba lépjen, ezért a lassabb, nehezebb utat választottam.

Teltek a percek, a szemöldököm szélén megjelentek az izzadságcseppek is. Akárhányszor túl közelinek tűnt egy zaj, lefagytam, a szívem majd kiugrott a helyéről, és arra számítottam, hogy ez lesz az a pillanat, amikor elkapnak. Amikor valahol szirénázni kezdtek, majdnem elrohantam, de szerencsére a fülsiketítő hang nem közeledett, hanem lassan távolodott a párhuzamos utcában.

Ezután még kellett egy perc, hogy újra lélegezni tudjak.

Kibaszott elmebaj volt ez az egész, egy totális őrültség! Mégis úgy tűnt, képtelen vagyok megálljt parancsolni magamnak. Újra felemeltem a mágneseket, és folytattam a tolózár semlegesítését.

Mintha egy örökkévalóság telt volna el, mire a mágnes rákapott, és a zár lassan kinyílt. Homlokomat az ajtónak támasztottam, és reszketve kifújtam a levegőt. Olyan sok adrenalin gyűlt össze a véremben, hogy az egész testem beleremegett, alig várta, hogy kiadja magából a feszültséget. Még mindig tartottam attól, hogy az egész akció katasztrófába torkollik, de a veszélyes és törvénytelen tett sosem tapasztalt, még az ejtőernyőzésnél is nagyobb izgalmat váltott ki belőlem.

Vajon az apám is ezt érezte? Vajon ez hajtotta őt is a szadista vágyai kiélésébe?

A fejemet ingatva felegyenesedtem. Ráértem ezen agyalni, most az volt a fontos, hogy mielőbb magamra zárjam Aly ajtaját.

Elfordítottam a kilincset, majd óvatosan beléptem. Az egyetlen dolog, amit az internetes kutatásom során nem tudtam kideríteni az volt, hogy van-e Alynek háziállata. Nem hallottam ugatást, miközben a zárral babráltam, de ettől még simán előfordulhatott, hogy odabent egy jól idomított fenevad várja, hogy rám támadhasson. Természetesen megkérdezhettem volna Tylert, a szobatársamat, aki korábban megfordult párszor itt, de nem akartam, hogy azt higgye, érdeklődöm az exei, főként Aly iránt.

A ház hátsó része sötét volt, egyetlen lágy fényforrás pislogott az elülső szobában, ahol Aly karácsonyfája büszkén, kivilágítva állt az ablak előtt. Ennyi bőven elég volt ahhoz, hogy körbe tudjak nézni, és kiderüljön: sehol egy kutya, aki lesben állna.

Sietve becsuktam az ajtót, és be is zártam.

Istentelen nyivákolás hasított a levegőbe.

Kurva élet! Hát mégis van egy démoni kutyája, ami a rendőrök legnagyobb örömére mindjárt szétszaggatja a lábamat, és telespricceli a véremmel az egész kibaszott házat.

Meg is ragadtam a kilincset, és már majdnem menekülőre fogtam, amikor egy apró, szőrös alak rontott be a szobába, majd hirtelen megállt.

Egy macska. Alynek macskája van.

Méregettük egymást a sötétben. A hosszú, fekete-fehér szőre ellenére elég apró jószág volt. Ha nekem rontott volna, simán elbánok vele.

‒ Ne szopass! ‒ figyelmeztettem.

Válaszul a macska oldalra fordult, megemelte a hátát, és felborzolta a szőrét, mint valami bűzös borz.

Nem akartam, de elvigyorodtam. Aly macskája valóban nem volt valami nagy, de igazi harcosnak tűnt, ezt el kellett ismernem.

Nekem sosem volt háziállatom. A sorozatgyilkosok általában apró állatok kivégzésével kezdik a pályafutásukat, én pedig nem szerettem volna ilyen csábításnak kitenni magam. Még a végén kiderült volna, hogy jobban hasonlítok az apámra, mint hittem. Attól tartottam, ha örökbe fogadok egyet, nem érzek majd semmit – a legtöbb gazdi ösztönösen védelmezi a kedvencét, és bájosan agresszívvá válik –, vagy beigazolódik a legnagyobb félelmem, és prédaként tekintek rá.

Ahogy teltek a másodpercek, a lábtörlőhöz ragadva vártam, hogy eluralkodjon rajtam az erőszakos késztetés, de az enyhe feszengésen túl semmit sem éreztem. A macskáknak karmaik vannak, nem? Mi van, ha rám támad, és elég mélyen megsebez ahhoz, hogy vérezni kezdjek? Manapság már egyetlen csepp is elég ahhoz, hogy valakit beazonosítsanak.

Aztán hirtelen a macska összehúzta magát, és megindult felém.

Ó, anyám! Mi a faszt csinál?

Hátráltam egy lépést, hátamat az ajtónak vetettem, a sötétben világító szempár szinte megigézett. Ezt az apró, szőrös teremtményt könnyen megsemmisíthetném, de egyáltalán nem vágytam arra, hogy kioltsam az életét. Ez azért jó jel, nem? Vagy csak az élmény újszerűsége nyomta el a dermesztő ösztöneimet?

‒ Ne karmolj! ‒ figyelmeztettem.

Még mindig volt arra esély, hogy a vérszomjas szörnyeteg ott ólálkodik valahol a felszín alatt, és ha a macska rám támad, ezek a gyilkos ösztönök előtörnek, és valami borzalmasat tesznek. Arra tanítottak, hogy sose bízzak magamban, ez pedig egy tökéletes alkalom volt arra, hogy egyszer és mindenkorra kiderüljön, mennyire is hasonlítok apámra.

A macska teljes nyugalommal haladt a lábam felé. Mozdulatlanul vártam, hogy az imént felvázolt esemény bekövetkezzen, de karmolás helyett a szőrmók csak megszagolgatott, fejét a sípcsontomhoz dörgölte, és olyan hangosan dorombolt, mintha egy motort berregtetnének a közelben.

Megkönnyebbülten sóhajtottam fel, és lejjebb ereszkedtem, hogy közelebbről is szemügyre vehessem. A macska igazából… aranyos volt. A szeme fölötti fehér foltoktól úgy nézett ki, mintha szemöldöke lenne. Félig behunyta a szemét, és újra nekidőlt a lábamnak, mintha arra várna, hogy megsimogassam. Gondoltam már valaha valamiről, hogy aranyos? Vagy talán az a megfelelő kérdés, hogy hagytam-e valaha, hogy ezt gondoljam valamiről?

‒ Bocs, ha elcseszem ‒ mondtam, majd megemeltem a kezem, hogy megvakarjam a fülei közötti területet, aztán végigsimítottam a hátát, ahogy a tévében szereplő emberek szokták.

Életemben akkor cirógattam először állatot, még az ujjaim is beleremegtek. Szerencsére nem azért, mert úgy éreztem, hogy meg kell fojtanom Aly szőrmókját, hanem a túláradó adrenalin miatt.

Válság elhárítva. Legalábbis egy időre.

Az elmúlt hét napban eddig két létfontosságú dolgot tanultam meg magamról: nem akartam bántani sem Alyt, sem a macskáját. Talán mégsem vagyok pszichopata. Mert azok nem törődnek senki mással, csakis magukkal. Ez persze nem jelentette azt, hogy ne lehetnék szociopata. A legtöbbjük ugyanis képes volt törődni néhány jól megválogatott emberrel. Ők voltak a ritka kivételek, akik iránt mély szeretetet és elkötelezettséget érzett az egyébként teljesen érzéketlen, beteg lélek. Nekem is voltak fontos emberek az életemben: anyám, a mostohaapám és Tyler. De másokra nem igazán gondoltam. Vajon a személyiségem zavara miatt, vagy mert kizárólag bennük bízhattam?

Megráztam a fejemet, és felálltam, ügyet sem vetve a macska tiltakozó nyávogására, amiért nem simogatom tovább. Nem azért voltam ott, hogy megszeressek egy állatot, és nem volt sok időm. Minél tovább maradtam, annál nagyobb volt a veszélye annak, hogy lebukom. A mentális egészségem kérdése várhatott.

Fel kellett állítanom egy kamerát, hogy felvehessek egy videót.

Eljött az ideje, hogy kiderüljön, Aly mennyire gondolta komolyan, amikor azt mondta, bárcsak egy maszkos férfi várná a sötétben, amikor hazaér.

3

Aly

Ebben az istenverte városban mindenkinek elment az esze! Vagy legalábbis aznap este így éreztem. Egy átlagos műszakban mindig történtek balesetek, de ez most más volt. Már nem is számoltam, hány beteget láttam el az előző hét órában, akik vagy megsebesültek, vagy valaki más ostobasága miatt sérültek meg.

Talán egy olyan új és veszélyes trend tarolt a közösségi médiában, amiről még nem hallottam? Vagy valaki felmelegítette azt a régi tévéműsort, amiben az emberek bevásárlókocsikkal csapódtak különféle dolgokba? Kell hogy legyen magyarázat az ilyen szintű őrültségre. Nem lehet csupán a véletlen műve.

Egy röpke tűzszünet közepén voltunk, ami ilyen késő éjjel gyakran előfordul. A pihenőben egy székre kuporodva próbáltam kényelmesen elfogyasztani a ki tudja hányadik kávémat. A műszakom fele még hátravolt, és ha a következő pár óra is olyan lesz, mint az eddigiek, minden elérhető koffeinre szükségem lesz.

Tanya lépett be az ajtón, egyenesen az ablakhoz ment. Annyira belemerült a gondolataiba, hogy azt hittem, észre sem vett.

‒ És még telihold sincs ‒ motyogta csak úgy, magának.

Kihúztam magamat a székben.

‒ Szóval nem csak nálam van őrület?

Felém fordult, megrázta a fejét. Hosszú tincsei a vállára omlottak.

‒ Nem. Valami megszállta ma éjjel ezt a várost.

Aggódva néztünk össze, majd elkaptuk a tekintetünket. Előfordul néha az ilyesmi: furcsa minták ismétlődnek, ami egyre inkább arra utal, hogy az emberek között sokkal szorosabb a kapcsolat, mint hittem. Az egyik héten különösebb időjárási anomália vagy forgalmi magyarázat nélkül egyszer csak megsokszorozódnak a közúti balesetek, a következőn a szokásosnál több családon belüli erőszak üti fel a fejét, míg a harmadikon a lőtt sebes esetek száma szökik az égbe.

Tanyával beszéltünk már néhányszor erről. Azon töprengtünk, létezhet-e valamiféle kollektív tudat, vagy csak a mágneses mező áll a háttérben, esetleg a tudatalattink fogja-e ugyanazt az apró jelet a körülöttünk lévő világból.

Egyszer még egy rendőrnek is megemlítettem az elméletünket. Ő elég gyakran szolgált nálunk, és ahelyett, hogy buggyantnak tartott volna, egyetértett velem, és azt mondta, a kollégáival ők is valami hasonlóra gyanakszanak. Az egyik héten egy rakás olyan embert fogtak el, akik között nem volt visszafejthető kapcsolat, mégis szinte ugyanazt a bűntényt követték el. Aztán egy következő héten megismétlődött ugyanez. Egy újabb csoporttal, egy másik bűncselekménnyel.

Később beszámoltam erről Tanyának, és annyira megijedtünk, hogy ejtettük a témát. Mintha pusztán azzal, hogy beszélünk róla, megidézhetnénk egy újabb őrületcunamit.

‒ Hogy van Brinley? ‒ érdeklődtem.

Tanya dolgozott vele előző este, és végig szemmel tartotta, ahogy én is egy nappal korábban.

Eltolta magát az ablaktól, és becélozta a kávéfőzőt.

‒ Jól. Hála az égnek! Azt hiszem, igazad lesz, és marad. Egyszerűen csak letaglózta az első éjszakája.

‒ Csak a tűzkeresztségben ismerszik meg a bátorság.

Tanya teletöltötte a csészéjét, majd felém fordult, és a konyhapultnak támaszkodva kortyolni kezdett.

‒ Nem lenne olyan rossz, ha többen lennénk ennyi betegre.

Felkaptam a fejemet.

‒ Ha már itt tartunk, elmész arra az állásbörzére a jövő hónapban?

A kórház rendszeresen kitelepült a gimnáziumi állásbörzékre és a helyi toborzó rendezvényekre, hátha sikerül vonzóbbá tenni a nővérpályát. Az eredmény sajnos nem volt számottevő, de számunkra minden új kolléga felért egy győzelemmel.

Tanya bólintott.

‒ Nem akarsz velem jönni? Teljes műszaknak számít, és talán végre a napfényt is megláthatod. ‒ Jelentőségteljesen nézett rám a bögréje mögül, egyik szemöldöke a magasba szökött. ‒ Elég sápadtnak tűnsz mostanában.

Vágtam egy grimaszt.

‒ Remélem, ennél jobb dumával próbálkozol a börzén.

‒ Akkor jössz, vagy sem? – fortyant fel. – Ne kelljen már egy Donnát magammal vinnem!

Mindketten elfintorodtunk. Donna volt az egyik nővér, aki az előző héten Brinley-vel dolgozott. Rémesen bánik a betegekkel, egyáltalán nem neki való a segítő munka. Ha őt viszi magával Tanya, azzal csak eltántorítja az esetleges érdeklődőket.

‒ Persze, elmegyek ‒ adtam be a derekamat.

Tanya megkönnyebbülten sóhajtott, majd kortyolt még egy kis kávét.

Aztán elcsendesedtünk, és ez mindkettőnknek jólesett. Voltak olyan esték, amikor két roham között önfeledten cseverésztünk a legfrissebb pletykákról, és persze olyanok is, mint az aznapi, amikor mindketten a gondolatainkba merülve próbáltunk feltöltődni egy kemény műszak közepén.

Tanya csipogója sipítozni kezdett, mire alig hallhatóan káromkodott egyet.

‒ Laboreredmények ‒ mondta, majd letette a kávéja maradékát, és kimasírozott a pihenőből.

Miután elment, ellenőriztem a saját csipogómat. Két betegem vérképére vártam. Meglepő volt, hogy még nem készültek el. Talán érdemes lett volna megvesztegetnem a labortechnikus haveromat, Vernt, hogy vegyen előre a sorban.

Megakadt a szemem a kijelzőn villódzó dátumon, majd újra kihúztam magam. Kedd. Ami azt jelenti, hogy az Arctalan Férfi újabb videót fog kirakni. Óraműpontossággal frissítette a tartalmait minden kedden, csütörtökön és szombaton. Hogy a picsába felejthettem el?

Kilőttem a székből a szekrényem felé. Csodaszámba ment, hogy rajtam kívül senki sem volt a pihenőben, márpedig semmi pénzért nem hagytam volna ki az alkalmat, hogy nyugodt környezetben nézhessem meg a legújabb felvételt.

‒ Gyerünk… ‒ motyogtam feszülten, ahogy a türelmetlen ujjaim ügyetlenül próbálták feloldani a számzárat.

Bármelyik pillanatban beléphetett valaki, és akkor az Arcnélküli Férfi legújabb alkotásának várnia kellett volna a következő szünetig, vagy akár a műszakom végéig is.

Végre sikerült kinyitnom a szekrényt, és előhalásztam a telefonomat a táskámból. Az ujjaim kapkodva életre keltették, aztán rákattintottam a kedvenc közösségi appom ikonjára, és célba vettem a keresőt. A következő pillanatban máris ott villódzott előttem az oldala. Melegség járta át a testemet az ismerős, különböző pózban és alulöltözöttségi szinten készített borítóképek láttán.

Milyen átkozottul jó ez a pasi!

Szinte már kapkodtam a levegőt, ahogy a képernyőt bámultam, és a megkeményedett mellbimbóim majdnem átszúrták a műtősruhámat. Pavlov kutyájaként reagáltam az Arcnélküli Férfira, de nekem nem a finom falatok miatt csorgott a nyálam. Egészen más helyeken nedvesedtem a rám váró gyönyörűség gondolatától. Ez a lábaimat megremegtető reakció biztos, hogy nem volt normális. Bármire képes lettem volna, hogy akár csak egy pillantást vethessek a legújabb alkotására. Az utóbbi időben már inkább nem is maszturbáltam a videóira, mert annyira felizgultam, hogy az már kezelhetetlennek tűnt. Főként az ilyen helyzetekben, amikor nem volt lehetőség arra, hogy azonnal csillapítsam a bennem tomboló tűzvihart, és joggal számíthattam arra, hogy az éjszaka további részében képtelen leszek kiverni őt a fejemből.

Valószínűleg az lett volna a legjobb megoldás, ha visszateszem a telefont, és inkább a hálószobám magányában, a vibrátorom biztonságos közelségében nézem meg a pajzán, hívogató tartalmat, de az ujjaim önálló életre keltek, és akaratom ellenére rákattintottak a legfrissebb videóra, amit alig néhány órája rakott fel, de máris százezernél is többen láttak.

Közelebb emeltem a telefont, és megbabonázva figyeltem, ahogy felcsendül a kísérteties zene. Minden sötét volt. A kamera hirtelen megmozdult, az Arcnélküli Férfi került a képbe, maszkban feküdt valamin. Még nagyobb lett a látószög. Szent ég! Már az ágy is látszott, sőt, a takarója pont olyan volt, mint az enyém!

Kínomban felnyögve megállítottam a lejátszást. Nem. Nem, nem, nem! Nem lett volna szabad elindítanom! A puncim máris összerándult, és olyan hevesen lüktetett, amit csak a legnagyobb vibrátor vagy egy kemény, hosszú kufirc csillapíthatott. Pedig még csak annyit láttam, hogy az Arcnélküli Férfi egy olyan ágyban fekszik, ami akár az enyém is lehetne.

Még időben vagy, most fejezd be! – gondoltam, mert tudtam, hogy ha megnézem, olyan szinten felizgulok, hogy a műszakom hátralévő része egy igazi kínszenvedés lesz, de hiába. Képtelen voltam ellenállni. Felemeltem a telefonomat, és ráböktem a lejátszás gombra.

Újra felcsendült a zene, és egy férfias kéz kúszott a képbe. A körmét rövidre vágta, az ujjain tetoválások futottak végig. Megint megmozdult a kamera. Remegve fújtam ki a levegőt, ahogy az izmos alkarján felsejlettek az erek és a tetoválások. Istenem! Mégis miért van rám ilyen hatással? Talán azért, mert máris láttam a lelki szemeim előtt, ahogy megfeszülnek az izmai, miközben a kezemet a fejem fölé szegezi? Vagy ahogy a nyakam köré tekerednek azok a művészien kidekorált ujjai?

A keze a maszkra siklott, körbejárta a sötét szemgödröket, majd lassan kiúszott a képből, miközben egy fájdalmasan mély férfihang arról énekelt, miféle mocskos dolgokat művelne a hálószobában. Az Arcnélküli Férfi mindig tökéletes zenei aláfestései egy ilyen egyszerű felvételt is kíméletlen csiklógerjesztő művé varázsoltak. Ráadásul most még rosszabb volt a helyzet, mert simán el tudtam képzelni, hogy az én hálószobámban van.

A kamera hirtelen felemelkedett, nekem pedig elakadt a lélegzetem. Ott állt ő. Egy tükörből nézett vissza rám, félmeztelenül, a telefonjával videózva magát, miközben lassan kioldotta az övét. Újra megállítottam a lejátszást, hogy jobban megnézhessem. Az Arcnélküli Férfi maga volt a tökély. Számomra mindenképpen. Vaskos izmai bizonyára kemény edzőtermi munkának köszönhetők, a megfelelő helyeken hangsúlyos és feszes, míg máshol ízlésesen széles és tömör.

Legszívesebben végigfuttattam volna a nyelvemet a mellizmai között, hogy aztán a hasfalát kényeztessem, és ki tudja, mennyi időt töltsek azzal, hogy a csípője tökéletes V vonalát az agyamba véssem.

De az lett volna a legjobb, ha én oldhatom ki az övét, ha én szabadíthatom ki a ránézésre méretes férfiasságát, ami már most csábítóan dudorodott a nadrágjában, csak hogy egész éjjel olyasmiket csináljak vele, amitől még az ördög is elpirulna.

Zaj szűrődött be a folyosóról, ami eszembe juttatta, hogy nincs túl sok időm. Elindítottam a lejátszást, és megnéztem az utolsó pár másodpercet, amin lassan, módszeresen oldotta ki az övét, majd a csuklójára tekerte, miközben nagyot sóhajtott, és a mellkasa egyre jobban megemelkedett. Mégis mi olyan szexi ezen?

Talán az, hogy közben azt képzeled, a te csuklódra tekeri azt az övet, hogy lekötözzön, te kis felajzott rüfke.

Jesszus… Totál begerjedtem rá, pedig nem is találkoztam vele, fogalmam sincs, hogy néz ki a maszk alatt, vagy hogy milyen a hangja. Mert az Arcnélküli Férfi sosem beszélt a videóiban.

Ez lehetett az, ami felcsigázott. Perverz szex egy dögös, arcnélküli férfival, aki nem is beszél? Benne vagyok! Már úgyis elegem volt a fecsegő pasikból.

A tükör sarkában valamin megakadt a szemem. Megállítottam a videót, pont a vége előtt. A háttér végig sötétben volt, és homályos is, de meg mertem volna esküdni rá, hogy a saját komódomat látom, amin ott sorakoznak a sminkcuccaim és a hevenyészve szétdobált csatjaim.

Teljesen elvehette a vágy az eszemet, ha már néhány elmosódott képkockából is arra következtetek, hogy a saját bútoraimat vagy dolgaimat látom.

Akárhogy is, ez lett az új kedvencem. Tökmindegy, hogy a véletlen vagy az agyam szórakozott velem, de simán el tudtam képzelni, hogy az én hálószobámban készült a felvétel. Istenem! Miket fogok csinálni az elkövetkező pár napban, miközben egymás után nézem meg ezt a videót! Vajon tudja ez a pasas, hogy milyen hatással van az emberekre? Vajon kiakadna, ha megtudná, milyen csillapíthatatlan vágyat kelt életre bennem?

A csipogóm pittyenése rántott vissza a valóságba, de olyan váratlanul, hogy majdnem elejtettem a mobilomat. Mielőtt visszahajítottam volna a szekrényembe, még elmentettem a videót a kedvenceim közé, és gyorsan kommenteltem egyet. „Nekem is ilyen takaróm van. Simán lehetne az én hálószobámban is. Gyerünk, csajok!” Tudtam, hogy az összes ember, akivel korábban számtalanszor kapcsolatba kerültem az Arctalan Férfi videóinak kommentjeiben, látni fogja, és megeszi a sárga irigység, mire újra belépek.

***

Kilenc gyötrelmesen hosszú órával később leparkoltam a kocsifeljárómon, leállítottam a motort, és a homlokomat a kormánykeréknek támasztottam. Borzalmas éjszaka volt. Egyszerűen borzalmas. Elveszítettünk egy szívrohamot elszenvedett beteget, pedig azt hittük, stabil az állapota. Túlságosan fiatal volt, alig ötven. A férje és a tinédzser gyerekei ott sorakoztak az ágya mellett, amikor lecsapott rá a második roham, és rettegve nézték végig, ahogy kitereljük őket a szobából, és hiába próbáljuk megmenteni a szerettük életét.

Az ilyen esetek miatt szokott eszembe jutni, hogy felmondok. Azért lettem nővér, hogy segítsek az embereknek, így hát minden egyes halálesetet személyes bukásként éltem meg. Mintha az én hibám lett volna, hogy nem élték túl, mintha én siklottam volna el valami felett, vagy felejtettem volna el megcsináltatni egy tesztet.

Persze tudtam, hogy ez nem igaz, hiszen nem csak én foglalkoztam velük. Nagyon sok nővérrel, specialistával és orvossal dolgoztam együtt. Az önvád mögött inkább anyám elvesztése állhatott, de ettől még ugyanolyan rémesen éreztem magam, ha meghalt egy betegem.

Az eszembe véstem, hogy legközelebb felhozzam ezt a terápián, majd kiszálltam az autómból. Amint beléptem a házba, Fred azonnal odajött hozzám, nyivákolt, én pedig felemeltem, és a szokásosnál tovább szorongattam, hátha az segít, és az agyam végre boldogabb gondolatokkal telítődik.

Amikor már ficánkolt, letettem. Egyenesen a konyhába mentem. Hívott a borosüveg. Annyira megbántam, hogy elküldtem Tylernek azt a bizonyos üzenetet, hogy azóta nem ittam, de aznap este tényleg szükségem volt az alkoholra.

A sütő órája pislogott, delet mutatott. Megtorpantam. Biztosan áramszünet volt valamikor. A házban meleg volt, és a szolgáltató sem küldött üzenetet, amiben tájékoztatott volna a hibáról, szóval valami furcsa zavar vagy olyan rövid ideig tartó kimaradás lehetett, amit a jelzőrendszer sem érzékelt.

Megvontam a vállamat, és odaléptem a hűtőhöz, Fred persze máris a lábam között kószált, mintha szándékosan fel akarna lökni. Szinte odatapadt a sípcsontomhoz. Ki tudja, mitől lett ilyen bújós. Elővettem egy üveg bort, és töltöttem egy pohárral. Túl sokáig lehettem távol, hiszen a tizenkét órás műszakomból végül tizenhat lett. De most egy szabadnap következik, így lesz időm kiengesztelni.

Pillanatnyilag viszont borra és egy kis énidőre volt szükségem. A telefonommal és a vibrátorommal.

Az ember azt gondolná, hogy a sok vér és borzalom, amit láttam, lelohasztja a vágyat, de én már hozzászoktam a rémségekhez, és csak pár pillanatra tudta kioltani a lelkesedésemet. Amint újra magammal foglalkozhattam, azonnal magam elé képzeltem a maszkos férfit, ahogy az enyémhez nagyon is hasonló takarón fekszik. A szexuális vágy természetes reakció, ha valami rossz történik, hiszen a testnek szüksége van arra, hogy a halálközeli élmény után emlékeztessék arra, hogy él. Én pedig már rég nem küzdöttem ellene.

‒ Tudom, drágám. ‒ Lehajoltam, hogy megvakarjam Fred fejét. ‒ Csak tíz percet adj, oké?

Többre nem is lesz szükségem.

Kizártam a szobámból, felkapcsoltam a villanyt, majd lefagytam.

Volt valami az ágyamon.

Valami, amit nem én hagytam ott.

Remegni kezdtek az ujjaim, így a bor is a poharamban, de képtelen voltam letenni, képtelen voltam megmozdulni. Teljesen lemerevedtem, az egyre növekvő félelem megbénította minden sejtemet. Valaki járt a házamban? Még mindig itt van? Hát ezért nem hagyott békén Fred? Figyelmeztetni akart?

Nem leszek áldozat. Ebből a gondolatból merítettem erőt, hogy előrelépjek, letegyem a poharat és a telefonomat, hogy aztán hirtelen leguggoljak, és elővegyem a legalsó fiókból a pisztolyomat.

Egyedül éltem egy nagyvárosban, ráadásul mindennap láttam, milyen rémségek történnek a nőkkel. Nem véletlenül lettem paranoiás. Az autómban és a hálószobámban is tartottam fegyvert. Az ágyam mellett mindig volt egy baseballütő, és az éjjeliszekrényemen is pár dobókés, hogy bármikor használhassam, ha úgy adódik. Heti kétszer jártam egy volt tengerészgyalogoshoz, aki közelharcra tanított, és egyáltalán nem bánt velem kesztyűs kézzel csupán azért, mert én voltam az egyedüli nő az edzésen. Ha valaki a házamban van, az biztos, hogy egy bokszzsákhoz fog hasonlítani, ha elmegy.

Feszülten füleltem, miközben lassan felegyenesedtem, és az ágyhoz léptem. Nem hallottam semmit, de ettől még bárki állhatott a szekrényemben, vagy fekhetett az ágyam alatt készen arra, hogy elkapjon, ha közelebb érek. Ezt szem előtt tartva hajoltam előre, és rövid időn belül másodszor is lefagytam. Egy maszk hevert az ágyamon.

És nem is akármilyen maszk.

Az ő maszkja!

Olyan sokszor láttam már az elmúlt hónapokban, hogy bármikor felismerném.

Hát mégsem őrültem meg! Nem csak képzelődtem, amikor a saját dolgaimat véltem felfedezni abban a videóban. Tényleg az én komódom látszott a tükörben, mert az én istenverte hálószobámban forgatta azt a filmet, amitől egész éjjel felajzva dolgoztam.

Francba! Mégis mi történik? És mi a faszt csináljak? Hívjam a rendőrséget? Nézzem meg, hátha itt van még?

A látásom kezdett elhomályosulni. Mi van… mi van, ha a videóiban a vér valódi? Mi van, ha ez neki nem csupán egy ártatlan szórakozás, mint nekünk, a rajongóinak? Mi van, ha egy sorozatgyilkos, aki nem is akar elrejtőzni, sőt arra használja a közösségi médiát, hogy magához édesgesse az áldozatait?

Lehetséges, hogy én leszek a következő? Vagy ez valami kicseszett macska-egér játék kezdete?

Megráztam a fejem. Biztos, hogy feltűnt volna, ha mindig más-más áldozat hálószobájában forgatja a videóit. Az aznap esti film volt a kivétel, nem a szabály, mert ezt leszámítva mindig ugyanaz a három háttér köszönt vissza: egy kanapé, egy vörös fényárban úszó fal és egy fekete lepedővel letakart ágy.

De miért én? És miért most?

És ugyan mi a francért izgat ez ennyire ahelyett, hogy sikítva rohannék, amilyen messzire csak lehet?

4

Josh

Ó, baszki, ezt elcsesztem! Rohadtul elcsesztem!

A kamera képén, amit diszkréten elhelyeztem Aly szobájába, éppen azt láttam, ahogy néhány lépésre az ágyától megáll. A világoskék műtősruhája gyűrött volt a hosszú műszak után, néhány hajtincse kiszabadult a fonatból, és laza loknikban keretezte az arcát. Sötét szeme hatalmasra tágult, hitetlenkedve bámulta a maszkot, amit otthagytam neki.

Megemelte a kezében lévő pisztolyt, két kézzel szorongatta, miközben körülnézett.

‒ Van itt valaki? ‒ kiáltotta el magát.

Életemben nem vonzódtam még ennyire senkihez. Úgy tűnt, Aly kész bármit lelőni, ami él és mozog. Hála az égnek, hogy nem vártam meg, különben most ott véreznék el a hálószobája padlóján!

Gyorsan végigpörgettem az éjszaka történéseit a fejemben, hogy felidézzem, hagytam-e hátra valamilyen nyomot. Annyira óvatos voltam, hogy szerintem nem maradt a zsaruknak semmi, akiket végül csak kihívott Aly. Még akkor is rajtam volt a maszk, amikor levettem a pólómat, hogy felvegyem a videót, szóval egy hajszál sem maradhatott utánam. Ráadásul az ajtót is gondosan bezártam magam után, sőt még a lábnyomaimat is eltüntettem az olvadozó hóból.

Nem azért helyeztem el nála a kamerát, hogy kukkolhassam, amikor vetkőzik vagy alszik, mint valami beteg állat, de ha jobban belegondolok…