Vladóc

Voynich Rheia

Első fejezet      1

Második fejezet      4

Harmadik fejezet      9

Negyedik fejezet      12

Ötödik fejezet      18

Hatodik fejezet      21

Hetedik fejezet      25

Nyolcadik fejezet – Befejezés      30

Köszönetnyilvánítás      32

Szerzői jogi nyilatkozat      33

Első fejezet
Vladóc nagy napja, vagyis estéje. Sületlenke leselkedik. A kis vámpírt majdnem elkapja egy cica.

Nagy nap volt ez Vladóc, a kis vámpír számára. Azaz nem nap, hanem este. A napot sem ő, de senki más, akit csak ismert, ki nem állhatták.
– Vigyázz, ha napfény éri a bőröd, akkor hamuvá válsz – figyelmeztette mindenki gyerekkora óta.
A valóság az volt, hogy senkinek sem volt olyan ismerőse, aki legalább ismert volna valakit, aki a napfény hatására hamuvá változott volna.

Szóval nagy este volt ez Vladóc számára. Rögtön, amint lemegy a nap, most először repülhet ki egyedül vadászni a nagyvilágba. Megtapogatta még kócos üstökét. A szarvai már majdnem teljesen eltűntek, és kibújt a szemfoga is.

Sületlenke, a denevér, aki ezekben az órákban mindig meglátogatta, csak hogy gúnyolja, szolid röhögésben tört ki, amikor meglátta a szemfogait vicsorító Vladócot.
– Hé, te! Még mindig megvagy? Nem nyelt el a Nap?

Mire Vladóc hozzá vághatta volna a kakuktollakkal díszített aprócska papucsát, Sületlenke már prüszkölve elrepült vámpírokat bosszantani máshová.

Nem ért rá sokáig mérgelődni a fránya denevér miatt – ahogyan nevezte Sületlenkét. Persze csak halkan, gondolatban. Egy kicsit üldögélt még a ládáján. Egyet nyújtózott, kettőt ásított, hármat hunyorgott, de mire valaki négyig számolhatott volna, már a fésűjét próbálta előbányászni a kopott, zöldre festett ládájából. Vladóc ezen a ládán aludt nappal.

A fésűjét hosszas keresgélés után találta meg öt ételampulla, egy szakadt kesztyű és egy furcsa tárgy alatt, amit réges-régen talán az emberektől csenhettek el a vámpírok. A kis vámpír nem tudta, mire kell használni.

Sokkal többször fésülte a kócos üstökét, amióta elkezdett visszahúzódni a szarva. Most is alaposan átsimogatta a fejét, hogy meggyőződjön arról, hogy sikerült teljesen a haja alá rejtenie a már aprócska szarvát.

Mielőtt elégedetten kivillantotta volna a szemfogait, gondosan szétnézett, hogy Sületlenke biztosan ne legyen a közelben. A denevér ugyanis ismét csak nevetne rajta.

Aztán komótosan kicaplatott a sziklamélyedésből a Nagyteremig, ahol már gyülekeztek a vámpírok. Volt, aki az ételampullákhoz igyekezett, volt, aki az Oromra.

Nagy este volt ez Vladóc számára. Most először azért ment ki az Oromra, hogy onnan kirepüljön vadászni a nagyvilágba.

Büszkén sétált el Hélia mellett, aki az ampullákhoz igyekezett. Neki még el sem kezdett zsugorodni a szarva. Bátran állt be az Ormon Vöröspofa mögé a sorba.

Hélia már rég visszatért az ételampullával a saját sziklamélyedésébe, de Vladóc még mindig ott álldogált, egyre fogyó türelemmel a sorban. Már-már visszafordult az első vadászatáról, mert a sorban állást nagyon unta.

Végre kijutott az Orom szélére. Ott állt a szirten, és lefelé nézett. Nem először kukkantott ki ott kíváncsian, de most nem csak nézelődni jött – repülnie is kellett.

– Uhh! És ha nem sikerül a repülés? – aggódott magában, egyre bizalmatlanabbul kémlelve a magasságot.

A Vámpírtanyán belül mostanában már mindig sikeresen repült nagyobb kövekről, kisebb sziklákról. Régen előfordult, hogy a többiek nagy derültségére repülés helyett csak leesett, és alaposan orra is bukott.

– Repülsz már? – morgott rá Karom, és kissé meg is lökte Vladóc vállát egy türelmetlen mozdulattal.

Vladóc nyelt egyet, de próbálta összegyűjteni a bátorságát.
– Jobb, ha hazamész. Még a szarvad sem húzódott vissza – szólt közbe Élesfog is durván.

Karom mellé tolakodva ő a kis vámpírt nem előre taszigálta, hanem visszafele húzta.

Sületlenke is az Oromhoz repült, hogy a kis vámpír első repülését láthassa. Biztosan csak azért, hogy csúfolja.

Vladóc dacosan terjesztette ki fényes szárnyait, amikor a denevért meglátta.
– Nem nézek le! Nem nézek le! – ismételgette magában.

A szemeit becsukta, a szemfogait kivicsorította, mert ez erőt adott neki. Bár nem túl bátran, de végül belerepült az Oromról az éjszakába.

Már a búzamező felett siklott, amikor le mert nézni az alatta suhanó tájra.
– Fránya búzamező! – dohogott, hogy a feszültségét csökkentse.

Ettől egy kicsit jobban érezte magát. Aztán észrevett valamit, amit az Oromról soha nem látott, és nem is tudta, mi az.