Madame Katharina Tangari:

Történetek

Pio atyáról

„Ébernek kell lennünk a megváltáshoz vezető úton. Mert azt csak a buzgó lelkek érhetik el. Azok, akik alszanak vagy nem törekednek, sohasem.”

Pio atya

Madame Katharina Tangari:

Történetek Pio atyáról

Fordította:

Kácsor Lóránt

Szerkesztő:

Vass Gabi

Lektor:

Pálvölgyi Lídia

Kiadja az Etalon Kiadó

Telefon: (06 1) 275 0929, 30/ 676 0674

Honlap: www.etalonkiado.hu,

E-mail: etalonkiado@etalonkiado.hu

Felelős kiadó az Etalon Kiadó ügyvezető igazgatója

Minden jog fenntartva!

Jelen könyvet vagy annak részleteit bármely formában reprodukálni vagy közölni csak a kiadó engedélyével lehet.

Nyomdai munkálatok: Text-Print Nyomda Győr

Borítóterv: Sirius Art

Tördelés: Nagy Gábor

ISBN 978-963-88020-3-3

ISBN (epub) 978-615-82281-6-9

Pietrelcinai Szent Pio

„Pio atya”

kapucinus rendi, stigmatizált szerzetes

(1887–1968)

Madame Katharina Tangari

Történetek

Pio atyáról

„Élek pedig többé nem én, hanem él bennem a Krisztus...”

Galatáknak írt levél, 2:20[1]*

1 * A könyvben található bibliai idézetek a következő kiadásból valók: Biblia: Ószövetségi és Újszövetségi Szentírás. Ford. és magy.: Gál Ferenc et al. A könyvekhez a bevezetéseket írták: Gál Ferenc és Kosztolányi István. Közread.: a Magyar Katolikus Püspöki Kar. Budapest, Szent István Társulat, 1996.

Bevezetés

Pio atyáról először 1949 nagyböjtje alatt hallottam, amikor éppen Ausztriából tartottam hazafelé, és a Bécs–Róma vonalon közlekedő vonaton ültem. Amikor Velencébe érkeztünk, néhány tengerésztiszt foglalt helyet mellettem a fülkében. Az egyikük megkérdezte:

– Hölgyem, ön külföldi? – És válaszomat meg sem várva így folytatta: – Rengeteg gyönyörű dolog van külföldön, de nekünk van valamink, ami a külföldnek nincs! – Mivel el sem tudtam képzelni, mire céloz, megkértem, hogy árulja el, mi az, mire ő ünnepélyesen így felelt:

– Nekünk van Pio atyánk!

Pio atya? Még soha nem hallottam ezt a nevet. A tiszt elmesélt néhány csodával határos történetet Pio atya életéből. Ez felkeltette a kíváncsiságomat, és megkérdeztem, ki ez a Pio atya.

– Egy kapucinus szerzetes – felelte a tiszt –, aki évek óta magán viseli Jézus sebeit!

A tisztek Bolognában leszálltak. Szerettem volna megtudni a szerzetes címét, de amikor eszembe jutott, hogy rákérdezzek, hol lakik, már késő volt. A tisztnek, aki oly lelkesen mesélt nekem Pio atyáról, már nem maradt ideje leírni a címet, de így szólt: – Meg fogja találni Pio atyát. Biztosan meg fogja találni!

Az igazat megvallva, nem próbáltam felkutatni a szerzetest, és nem is tudakozódtam utána. A Velence és Bologna között hallott történetek varázsa hamar feledésbe merült. Ám Pio atyát mégis megtaláltam.

Néhány hónappal a fent említett utazást követően meghívást kaptam egy ferences zárda nővéreitől, hogy látogassam meg őket. Így ismét alkalmam nyílt arra, hogy Pio atyáról halljak. A zárda főnökasszonya megkérdezett, ismerem-e Pio atyát, és én azt válaszoltam, hogy csak hallomásból.

– Közelebbről is meg kell ismerkednie vele – mondta a nővér, és azt tanácsolta, hogy olvassak el egy könyvet, amelyet róla írtak. Búcsúzáskor adott egy apró fényképet a szerzetesről, és a címét is megadta.

Most már ismertem Pio atya arcát, és azt is megtudtam, hogy hol találom ezt a kapucinus barátot, aki „Jézus sebeit viseli”. A következő napokban beszereztem Alberto Del Fante Per la Storia (Feljegyzés az utókornak) című könyvét.[2] Ebben a műben számos csodálatos dolgot olvastam Pio atyáról, és ez lelkesedéssel töltött el. Ám a vonatút során hallott történetekhez hasonlóan idővel ezt az olvasmányélményt, és vele együtt Pio atyát is elfeledtem volna, ha még ugyanabban az évben nem kapok újabb hívó jelet: egy aprócska, de különös eset egyszer s mindenkorra felébresztette bennem a vágyat, hogy személyesen is megismerkedjek Pio atyával.

Az elmúlt tizenöt évre visszatekintve, amely során több mint hetven alkalommal találkoztam Pio atyával, úgy érzem, másokkal is meg kell osztanom élményeimet. Mindaz a jó, amelyben Pio atya részesített, nem csak engem illet, mert, ahogy én látom, a jóság, amely bennünket ér, nem személyre szóló, hanem azért kapjuk, hogy továbbadhassuk másoknak.

Pio atya élete, amely igencsak bővelkedett áldozatokban, lemondásban és szenvedésben, ma is élő, természetes és mindenki számára hozzáférhető forrásként mindannyiunk javát szolgálja – a szükségnek megfelelően lelki, testi és anyagi szempontból egyaránt. Pio atya élete egyben – szigorú, de jó szándékú – felszólítás is, hogy vizsgáljuk felül életvitelünket. San Giovanni Rotondo a kezdetektől fogva különös szószéknek tűnt számomra, ahonnan Pio atya, a maga csiszolatlan és egyszerű módján, kevés szóval, de annál több példával hirdette tanításait. Ez a tanítás a megvalósítható egyszerűség követésére szólít fel bennünket, arra buzdít, hogy a hit eszközeinek segítségével – elsősorban imádsággal és bizalommal – nézzünk szembe a problémáinkkal, és állhatatosan arra sarkall, hogy kövessük Jézust az Ő parancsolataiban és szentségeiben. Jézust szeretni annyi, mint Isten kegyelmében élni: ez az, amit Pio atya megkövetelt azoktól, akik meglátogatták őt San Giovanni Rotondóban. Minden egyes alkalommal, amikor a gyakorlatba is sikerül átültetnünk a tanításait, megfigyelhetjük és megcsodálhatjuk azok kivételes erejét. Ezért a Pio atyával való találkozások olyanok, mint egy-egy üdvözítő állomás, amelyek egyre elégedettebbé és buzgóbbá tesznek, és amelyek során mindinkább alkalmassá válunk arra, hogy szembenézzünk az élet nagy kérdéseivel, és megoldjuk azokat.

2 Alberto Del Fante: Per la Storia. Bologna,
Anonima arti grafiche, 1949.

1. fejezet - Zarándokút Pompejibe

Egyszer, amikor nehéz helyzetben voltam, és hathatós segítségre volt szükségem, úgy gondoltam, elzarándokolok Pompejibe, a Rózsafüzér Királynőjének Kegytemplomához. Korábban egy kedves barátom mesélte, hogy egy reménytelennek tűnő ügyben még valamit ki akart próbálni. Nápolyból elgyalogolt Pompejibe, és ezzel az áldozattal arra kérte a Szűzanyát, hogy biztosítsa számára azt a kegyet, amely gyógyírt hozhat gondjára, és amelyet végül meg is kapott.

Ezért ismét csak ehhez a barátomhoz fordultam tanácsért tervezett zarándokutammal kapcsolatban, amelyet gyalog készültem megtenni. Barátom elmondta, hogy az út hosszú és meglehetősen fáradságos, és nem ajánlatos egyedül nekivágnom. Meglepetésemre ezután felajánlotta, hogy velem tart, mégpedig oly egyszerűséggel, mintha csak egy rövid sétáról lett volna szó. A rózsafüzér hónapjának első szombatját, 1949. október elsejét választottuk indulásunk napjául.

Zarándokutunk alatt történt egy különös eset, amely még közelebb vitt Pio atyához. Már néhány órája gyalogoltunk, és éppen San Giovanni a Teducción haladtunk keresztül, amikor egy fiúcska utolért és megszólított bennünket. Egy apró imakönyvet tartott a kezében, amelyet a Pompeji Rózsafüzér Királynőjének képe díszített.

– Önök vesztették el ezt? – kérdezte sietve, majd átnyújtotta a könyvecskét, és elinalt.

A könyv a Hálaadás Novénája Pompeji Miasszonyunknak volt, amelyet azzal a szándékkal vittem magammal, hogy a zarándokút végén elmondjam a benne található imákat. Induláskor egy kicsi bőrerszénybe tettem, azt pedig a kabátom zsebébe dugtam. A novéna mellett volt az a pénz is – összesen háromezer líra –, amelyet a visszaútra tettem félre, és egy tizenhatezer líráról szóló postai utalvány, azonfelül egy fénykép a férjemről, a Pio atyát ábrázoló kép, amelyet a ferences nővértől kaptam, és egy kép Del Fante könyvéből a gyermek Jézus Krisztusról, a következő szavakkal a hátlapján: „Pio atya stigmatizált keze által megáldva”.

A zsebemhez kaptam, hogy megvan-e még az erszény. A helyén volt, de nyitva találtam. A fényképek, a kép és a pénzesutalvány hiányzott, de a visszaútra szánt háromezer líra még mindig megvolt. Útitársam azt javasolta, forduljunk vissza, és legalább a fiút keressük meg, aki megtalálta és visszaadta a novénát. Azonban hamar rájöttünk, hogy a hatalmas tömeg miatt képtelenség lenne megtalálni a fiút vagy az elveszett tárgyakat, így továbbindultunk. Ekkor eszembe jutott Pio atya, és imádkozni kezdtem hozzá. Többször is elismételtem magamban a következő szavakat: „Pio atya, add, hogy otthon találjam az elveszett tárgyakat!” Még az is eszembe ötlött, hogy talán otthon felejtettem őket, és mindent megtalálok, amikor hazaérkezem. Természetesen, ha az úton vesztettem el a dolgaimat, esztelenség lett volna abban reménykedni, hogy valaki majd visszajuttatja őket hozzám. Bár ezek az apró tárgyak az én szívemnek kedvesek voltak, másnak jelentéktelennek tűnhettek, tehát akárki is találná meg, valószínűleg kidobja vagy összetépi őket. És még ha valaki vissza is akarná adni a tulajdonomat, nem tudná megtenni, mert sem a nevemet, sem a címemet nem tudná kideríteni. Így tehát nem volt értelme tovább foglalkoznom a kérdéssel.

Rózsafüzért mondva ismét útnak indultunk. Ám időnként újra és újra eszembe jutott, milyen különös, hogy a hálaadó novéna, amelyet a zarándoklat végén kívántam elmondani és a visszaútra tartogatott pénz nem veszett oda. Akaratlanul is észre kellett vennem a gondviselés jelét.

A hétórás gyaloglás végén kora délután érkeztünk Pompejibe. Még mindig böjtöltünk, és megáldoztunk Miasszonyunk oltáránál. Amikor végeztünk az imádsággal, zarándokutunk is véget ért, szívünk pedig csordultig telt hálával és hittel.

A visszaúton ismét szóba kerültek az elvesztett tárgyak, de már nem tulajdonítottunk nagy jelentőséget az ügynek. Ennek ellenére, amint hazaértem, szinte azonnal körülnéztem a lakásban, de sehol sem találtam őket.

Október 3-án, hétfő reggel, a Gyermek Jézusról nevezett Lisieux-i Szent Teréz október elsejei ünnepét követően eszembe jutott, hogy valahol azt olvastam, Pio atya különösen odaadóan tisztelte ezt a szentet. Az elvesztett tárgyakra gondoltam és így szóltam magamban: „Ó, Pio atya, közbenjárhattál volna, hogy itthon találjam a dolgaimat!” Azután eszembe ötlött, hogy annyit még megtehetek, hogy elmegyek oda, ahol a tizenhatezer líráról szóló utalványt kaptam. Úgy döntöttem, hogy másnap reggel el is megyek, de amikor indulni készültem, kopogtattak. Ajtót nyitottam, és a házfelügyelőt láttam három asszony és egy kisfiú társaságában, akik beszélni akartak velem.

Mielőtt megkérdezhettem volna tőlük, hogy mi járatban vannak, az egyik asszony nyersen elém tolt egy fényképet, és déli akcentussal megkérdezett:

– Ismeri ezt a férfit? – Még hogy ismerem-e?! A férjem fényképe volt, az, amelyet a Pompejibe vezető úton vesztettem el! Betessékeltem az asszonyokat, és megkértem őket, hogy mindent meséljenek el, a fiúban pedig ráismertem arra a gyermekre, aki visszaadta elveszített novénámat.

– Hogyan találtak rám? – kérdeztem az asszonyokat.

– A szerzetes! Ez itt! – felelte egyikük nagy hévvel, majd az asztalra tette Pio atya képét. Azután, bár még mindig a szokatlan események hatása alatt állt, elmondta, mi történt.

Michele fia, aki egész reggel az utcán játszott, szombat dél körül ért haza. Egy aprócska oltárt épített az asztalon, a gyermek Jézus képét tette középre, a két másik képet pedig annak két oldalára, azután virágokkal és két gyertyával díszítette az oltárt. Mivel meg akarta gyújtani a gyertyákat, az édesanyjához ment, aki a tűzhelynél főzött, „egy kis tüzet” kért tőle, és odanyújtott neki egy összetekert papírdarabot. Amikor az asszony elvette tőle a papírt, hogy a tűzhely lángjánál meggyújtsa, észrevette, hogy valamiféle számok vannak rajta. Azt hitte, hogy a banktól jött, és úgy gondolta, jobb, ha megtartja. Mivel sem írni, sem olvasni nem tudott, átment a szomszédjához, hogy megkérdezze, mi áll a papíron. De a szomszédja így szólt: – Azt fogják mondani, hogy elloptad: ez egy postai utalvány és tizenhatezer lírát ér. Dobd a tűzbe, különben bajba kerülhetsz!

Az asszony némileg feldúlva indult haza, de nem tudta rászánni magát, hogy elégesse a lapot, valami visszatartotta. Még aznap este elment a rendőrségre, és megmutatta az iratot az őrmesternek. A tiszt megvizsgálta, és azt tanácsolta, hogy a bonyodalmak elkerülése végett tépje össze. Az asszony azután hazatért, de nem tudta összetépni a lapot, úgy érezte, hogy valami megakadályozza benne. Így telt a vasárnap.

Hétfő éjszaka nem bírt elaludni. Időről időre megjelent előtte a képen látott szerzetes, és ezt ismételgette: - Menj el a házba! Menj el a házba! - Nem értette, milyen házba kellene elmennie, és bosszantani kezdte a szerzetes, aki nem hagyott nyugtot neki. Végül reggel ötkor felkelt, és újra bekopogott a szomszédjához, hogy megkérdezze, szerepel-e valamilyen cím a papírlapon. Amikor megtudta annak a nápolyi cégnek a címét, amely kiállította az utalványt, nyomban úgy döntött, hogy felkeresi őket. Hogy ne egyedül induljon útnak, magával vitte Michele fiát, és megkérte két barátnőjét, akikkel mosónőként együtt dolgozott, hogy kísérjék el.

Nem voltak ismerősek Nápolyban, így csak nehezen találták meg a céget, de végül mégiscsak rátaláltak. Éppen nyitáskor értek oda, és megtudták a címemet. Azután egy újabb baleset történt: a lány, aki kiállította az utalványomat, rosszul adta meg a nevemet, és így, amikor az asszonyok végül megérkeztek a házhoz, ahol lakom, rossz nevet mondtak a házfelügyelőnek, és az elküldte őket. Egy kissé elcsüggedtek, és nem tudták mitévők legyenek. De Michele anyjának eszébe jutott, hogy megmutatja a férjem fényképét a házfelügyelőnek, aki azután hozzám vezette őket.

– És itt vagyunk, a házban! Épp ahogy ez a szerzetes akarta! – mondta Michele anyja elégedetten. – És itt vannak a dolgai! Minden megvan?

– Igen – válaszoltam meghatva. – Semmi sem hiányzik!

Miután az asszonyok hazaindultak, szinte hihetetlennek tűnt előttem, hogy az apróságok, amelyeket a Pompejibe vezető messzi úton elvesztettem, visszakerültek hozzám, és az otthonomba hozták őket. Az ima, amely őszintén szólva abszurdnak tűnt, az utolsó betűig meghallgatásra talált! Ekkor végül megértettem, hogy a kegyelem útjai kifürkészhetetlenek: Isten útját követik, amely sem akadályt, sem gátat nem ismer, és csodálatos módon bárhol ránk talál. Azt is megértettem, hogy nem számít, mit kérünk, ha azt végtelen egyszerűséggel tesszük.

Ez a hitbéli élmény, amely később úgy tűnt előttem, mint Pio atya iskolájának első leckéje, a pompeji zarándoklat ajándéka volt. Nem ez volt az út egyetlen ajándéka, de ez volt a legmeglepőbb és a legváratlanabb. Még a rózsafüzér havában, az ima, amelynek kedvéért zarándokútra indultam, szintén meghallgattatott, én és társam pedig, áldozatunk gyümölcseként, kegyek sorában részesültünk. És végül, de nem utolsósorban, ez volt az a zarándokút, amely egyszer és mindenkorra elvezetett Pio atyához.