NICKY PELLEGRINO

Bella Italia

Budapest, 2022

A mű eredeti címe:

Nicky Pellegrino: Dream Of Italy

Copyright © Nicky Pellegrino 2019

First published in Great Britain in 2019 by Orion,
an imprint of The Orion Publishing Group Ltd.

Fordította: Molnár Júlia Dóra

Magyar kiadás © 2022 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Takács Kriszta

Nyomdai előkészítés és tördelés: Formula Stúdió

Original cover design © Hachette Australia

Borítóterv: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5685-85-9 (epub)

ISBN 978-615-5685-86-6 (mobi)

Montenello

Salvio Valentini minden reggel ugyanazt az utat tette meg. Cikcakkban felsétált a meredek lépcsőkön, elhaladt a redőnyös épületeken egyre halványabban olvasható „Eladó” és „Kiadó” feliratok mellett, és egy pillanatra sem állt meg pihenni, amíg el nem érte a kis piazzát{1} a város központjában. Ott hagyta el a száját a nap első köszönése, egy buongiorno, melyet az öreg Francesco Rossinak címzett, aki a rég kiszáradt szökőkút párkányán üldögélt, és próbált vevőt találni a kosaraiban megbújó ráncos almáknak.

Salvio mindig vett egyet, beleharapott a gyümölcs puha, édes húsába, aztán megfordult, és megtette az utolsó néhány métert, át a téren a városházáig. Egész délelőtt ott dolgozott, az íróasztala mellett ülve, fel sem pillantva, amíg el nem jött az ebéd ideje.

Imádta ezt a romos, középkori várost a szűk utcáival, a friss levegőjével és a völgyre néző kilátással együtt mindenestül. Amikor megválasztották Montenello polgármesterének, megígérte a lakóknak, hogy visszaállítja a hely egykori dicsőségét. Gondoskodik arról, hogy az elhagyott, omladozó épületek ne dőljenek össze, és mindent megtesz annak érdekében, hogy ne a városuk legyen a következő olasz szellemváros. Salvio minden szót komolyan gondolt, de hat hónappal később még mindig fogalma sem volt, hogyan is valósítsa meg az ígéretét. Időközben még több lakó költözött el, de úgy, hogy vissza sem pillantottak.

A hegyre felkapaszkodó Montenello messziről lenyűgöző látványt nyújtott. Az arra járó emberek gyakran megálltak, hogy fényképet készítsenek róla. Ám arra már kevesen vették a fáradságot, hogy az utolsó útszakaszt is leküzdjék, és meg is látogassák. De akik megtették, azok sem maradtak sokáig.

A város semmit nem kínált, ami a turistákat hosszabb maradásra késztette volna. Nem a tenger partján feküdt; nem voltak izgalmas üzletek, divatos bárok, sem jelentős műemlékek. Nem volt több egy egyszerű, dombra épült olasz kisvárosnál, egyike volt a sok hasonlónak. Salvio mindezek ellenére varázslatosnak látta, és belefacsarodott a szíve, hogy végig kell néznie a pusztulását. Valahogy meg kell mentenie. Csak a mentő ötletet nem sikerült még megálmodnia.

Az első hetekben azt gondolta, a legbölcsebb az lenne, ha felkutatná azokat, akik elköltöztek. Hosszú órákon át nyálazta a poros dossziékat egymás után. Több elhagyott ingatlan tulajdonosának sikerült így kideríteni a nevét, és megtudni, hová mehettek innen. Sokan a nagyvárosokba költöztek, főleg Rómába vagy Milánóba. Mások messzebbre utaztak, a tengerentúlra. Mind akkor csábultak el egy jobb élet reményében, amikor az itteni élet a szokásosnál is nehezebbé vált. Salvio leveleket és e-maileket küldött, és próbálta rábírni őket a visszatérésre.

Minden reményét beleírta ezekbe a levelekbe: „Az otthonod itt vár rád, Montenellóban, és tárt karokkal fogadunk majd, amikor visszatérsz.”

Emlékeztette őket az élet lassú ritmusára, a friss szellőre és a ragyogó napsütésre, az ételekre, a borokra, a hagyományokra, mindenre, ami miatt érdemes volt visszatérni Olaszországnak ebbe a kicsit ismeretlen régiójába. „Az itt rád váró életminőség felülmúlhatatlan” – ígérte.

Néhányan arra sem vették a fáradságot, hogy válaszoljanak. Ha mégis tollat vagy billentyűzetet ragadtak, csak azért tették, hogy megírják, nem érdekli őket a régi otthonuk, Montenello számukra a múlt. Többen még a felhalmozódott ingatlanadót sem hajlandóak megfizetni, amellyel tartoztak, és azt üzenték, csináljon a házukkal, amit akar. Néhány levél kimondottan durva volt, mások hosszas e-mailekben magyarázkodtak, de a lényeg mindegyikben ugyanaz volt: nincs szükségünk a házra, csak teher, semmi más. A város tegyen vele, amit csak akar.

– Ez őrület. Hogy viszi rá a lélek az embereket, hogy lemondjanak az otthonukról? – tette fel a költői kérdést Salvio az asszisztensének, Augustónak, aki ebben a pillanatban csoszogott el mögötte, és pillantott bele a válla felett a legutóbbi e-mail szövegébe.

Augusto idős, törékeny, csontos ember volt, de vágott az esze, és mindent tudott Montenello múltjáról.

– Ezek az emberek az elköltözést úgy élték meg, mintha megszöktek volna innen, és nem akarják, hogy bármi emlékeztesse őket arra, hogyan éltek, amikor még nem volt pénzük – magyarázta Salviónak. – Nekünk most új arcokra van szükségünk, olyan külföldiekre, akik szerint egy omladozó olasz épület romantikus. Őket találja meg, és akkor Montenello megmenekül.

– Azt javasolja, hogy az üres házakat adjuk ki turistáknak?

– Isten őrizz, dehogy! – nézett rá Augusto rémülten. – Akkor minden felelősség a comune{2} vállát nyomná, márpedig nincs pénz a házak helyreállítására. Ha a tulajdonosok nem óhajtják megtartani, akkor el kell adnunk olyan embereknek, akiknek viszont szükségük lenne rá.

Salvio fontolóra vette az ötletet. Mindennél jobban szerette volna megállítani a város pusztulását. Ha újra felvirágoztathatná, megtölthetné emberekkel és élettel, akkor úgy érezné, hogy sikerült valami igazán értékeset elérnie. Kinézett az ablakon a szélfútta, fájóan üres térre, ahol csak az öreg almaárus üldögélt kitartóan, és úgy érezte, tulajdonképpen nincs vesztenivalója.

– Rendben – bólintott. – Ha sikerül meggyőznünk ezeket a családokat, hogy jogszerűen átadják a mi tulajdonunkba a házaikat, akkor, azt hiszem, legálisan semmi akadálya nem lesz annak, hogy továbbadjuk azoknak az embereknek, akiknek mi akarjuk.

– Ez így van – bólintott Augusto, és elégedetten csapta össze a kezét. – Jönnek majd a pénzes külföldiek, felújítják nekünk Montenellót, és egy csapásra megoldódik minden problémánk, ezt én mondom.

– De mennyit lesznek hajlandóak fizetni ezekért a házakért? – Salvio még érzett néhány gyenge pontot a tervben. – Némelyik már inkább rom, mint hívogató épület. Az értékük gyakorlatilag nulla.

– Pontosan annyit kell elkérni értük, amennyit érnek – jelentette ki Augusto élesen.

– És hol találunk potenciális vevőket? – Salvio nyugtalan mozdulattal sűrű, sötét hajába túrt. A mentő ötletet sikerült megálmodni, de mintha csak szaporodtak volna tőle a leküzdendő gondok. – Hogyan érjük el őket?

Augusto csoszogva visszaindult a szoba túlsó felére, leült az íróasztal mellé, ahol a vadonatúj számítógép állt. Önerőből, saját maga tanulta meg a használatát, inkább több, mint kevesebb sikerrel, de nem kevés idegszála bánta, és az orra alatti frusztrált motyogás állandó zaj lett a szobában, valahányszor ő használta a gépet.

– Mi sem egyszerűbb, az én internetemet fogjuk használni – tárta szét a karját, mint egy karmester, majd tettre készen a billentyűzet fölé hajolt, és olyan magabiztosan kezdett pötyögni rajta, mintha a fejében ezzel a szöveggel született volna. – Írunk egy hirdetést.

Váltsa valóra álmait, költözzön Olaszországba!

Kevesebb, mint egy csésze kávé ára, és az öné lehet egy saját otthon Dél-Olaszországban. Montenello, a festői hegyi városka megvásárlásra kínál most néhányat történelmi épületei közül, mindössze EGYETLEN EURÓ-ért. Az egyedüli feltétel, hogy az új tulajdonosoknak a vásárlást követő három éven belül fel kell újítaniuk új otthonukat, így járulhatnak hozzá, hogy ennek a kicsiny és barátságos közösségnek a teljes jogú tagjai lehessenek.

Ha magára ismer, és szeretné magát Montenello jövőbeli lakosának tekinteni, lépjen kapcsolatba a város polgármesterével, Salvio Valentinivel.

Kövesse az álmait Olaszországba, mindössze egyetlen euróért.

Mimi

Az Elvált Ezüstök minden hónap második szerdáján találkoztak. Előfordult, hogy Mimi úgy érezte, ez az egyetlen dolog, ami segít neki túlélni a mindennapokat. Összegyűlni a többiekkel egy jó étteremben, kicsit több bort inni, mint úgy általában, és közben megállás nélkül beszélgetni. Egyszerre, mindenki mindenkivel. Az elmúlt néhány évben két kezén meg tudta volna számolni, hányszor sikerült úgy igazán, szívből nevetnie, és az a néhány alkalom mind az Elvált Ezüstök estéin történt.

Csak az alliteráció miatt nevezték magukat ezüstnek, igazából egyikőjük sem szolgált rá a névre. A hajuk messze volt még attól, hogy ezüstös őszbe forduljon, bár akadt közöttük, aki már túl volt az első néhány botoxkezelésen. Ha ősz hajszálak nem is, az a társadalmi jelenség, amelyben ők nyakig benne voltak, nagyon is létezett, számtalan hozzájuk hasonló középkorú ember döntött több évtizedes, egyre laposodó, együtt töltött évek után a válás mellett.

– Ezek az újrafogalmazott szabadság évei – jelentette ki Mimi legjobb barátnője, Sinead. – A gyerekek már kirepültek, anyagilag biztonságban vagyunk, és nem kell többé foglalkoznunk senki elhajigált zoknijával. Eljött a mi időnk, amit nem kell többé azzal töltenünk, hogy mások után takarítunk véget nem érő módon.

Mimi nehezen talált kapcsolódási pontot barátnője szavaival. Igaz, hogy Sinead helyzete teljesen más volt, mint az övé. Ott a nő volt az, aki kilépett a házasságból, mert a rég nem érzett szabadságért és függetlenségért küzdött. Ő határozta el, hogy egyetlen percet sem fog többet áldozni arra a kedves, ámde valóban kissé unalmas férfira, aki az elmúlt húsz évben mellette volt.

– Különben is, a kurva életbe – folytatta Sinead (aki érezhetően többet káromkodott a válása óta). – Lehet, hogy valaha tényleg volt bennünk valami közös, de már nem is emlékszem, mi lehetett. Vissza akarom kapni az életemet.

Mimi viszont boldog házasságban élt, legalábbis ezt hitte. Mivel már mind a két fiuk egyetemre járt, ő és Glenn azt tervezték, hogy elköltöznek Londonból, és felépítik álmaik házát egy zöldellő, fákkal körülölelt helyen. Kezdetben úgy tűnt, Glenn ugyanannyira lelkesedik az ötletért, mint ő. Ültek egymás mellett a kanapén, lakberendezési műsorokat néztek, és közben ötleteltek. Ezek után érthető, hogy amikor Glenn azzal állt elé, hogy bérelt egy lakást a belvárosban, mert úgy érzi, hogy a kapcsolatuk kimerült, és eljött az újrakezdés ideje, Mimit derült égből villámcsapásként érte a bejelentés.

Glenn elutasította a párterápia gondolatát is, és egyre csak pufogtatta a közhelyeket. Még mindig szereti Mimit, de már nem szerelmes belé. Több térre van szüksége. Új életet akar.

Így hát a férje elköltözött, Mimi pedig ott ragadt régi életükben, egyedül az egykori családi házban, és bármerre nézett, mindenhonnan a közös dolgaik meredtek vissza rá. Rengeteg időt töltött azzal, hogy átrendezze, amit csak lehet, és igyekezett a házat minél inkább a saját képére formálni. Új ágyat vásárolt, átrendezte a kanapékat, választott és feltett néhány különleges tapétát, és telepakolta a nappalit növényekkel – de egyik sem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. Nem lett könnyebb.

– Fogd magad, és add el a házat, aztán fizesd ki a férjed részét, és lépj tovább – próbálta tartani benne a lelket Sinead.

Mimi értékelte a tanácsot, de egyelőre elképzelni sem tudta, merre tovább.

– Na de hova?

– A munkád nem köt Londonhoz, igaz? Bárhová mehetsz, a világ csak rád vár.

– Épp ez a gond – felelte Mimi.

Sinead agya fáradhatatlan ötlettára volt mások problémái megoldásának.

– Menj, és keress egy kis falut valahol, ahogy terveztétek – tanácsolta.

– De merre? Nem szúrhatok vakon bele egy gombostűt a térképbe, hogy akkor ide.

– Miért ne tehetnéd? Nem teljesen mindegy, melyik kisvárost vagy falut választod? A lényeg, hogy elindulj végre valamerre. Mert elakadtál.

– Ezzel magam is tisztában vagyok – hunyorgott Mimi a női vécé erős neonfényében, miközben újra felvitte kissé megfakult, de tökéletes árnyalatú mély rózsaszín rúzsát.

Biztos volt benne, hogy Sinead szándékosan követte őt ide, mert eltökélte, hogy végigviszi ezt a beszélgetést. Most is szorosan Mimi mellett állt, és a tükörképéhez beszélt.

– Itt az ideje, hogy kicsatold végre a biztonsági övet – folytatta –, és minél előbb teszed meg, annál jobb. Nem ismerek rád, azelőtt sosem voltál ilyen tétova.

– Ez igaz, de azelőtt mindig volt határozott elképzelésem arról, hogy mit akarok az életben.

Mimi visszacsúsztatta a rúzst a táskájába, és ujjaival gyorsan végigszántott rövid fürtjein.

– Láttam magam előtt, hogy családom van, illusztrátorként dolgozom. Láttam, ahogy Glenn és én együtt öregszünk meg, hosszú sétákra indulunk minden hétvégén, és vasárnaponként beülünk ebédre a helyi pubba. Aztán ezek a képek egy szempillantás alatt eltűntek, úgy, mint amikor a tévéképernyő elsötétül. Már nem látok magam előtt semmit.

Sinead tanácstalanul bámult rá, legalábbis átmenetileg.

– Még egy pohár bor, hozzá néhány jó falat, jelenleg ennél messzebb nem is kívánok tekinteni – mondta gyorsan Mimi. – Gyerünk vissza, különben a többiek azt hiszik, hogy titokban leléptünk.

Aznap este egy már ismert olasz étteremre esett az Elvált Ezüstök választása. Mimi szerette ezeket az ételeket, legtöbbször azt a pizzát rendelte, amelyiknek egy burrata{3} gömbölyödött a közepén. Szeretett beleszeletelni a lágy sajtba, és nézni, ahogy a közepéből a zsíros krém lassan szétfolyik a ropogós tésztán. Ő volt az egyetlen közülük, aki még mindig evett szénhidrátot, persze a többiek meg javában ismerkedtek, szóval számukra nem volt mindegy, hogy a Tinderen vagy az elit párkereső oldalakon milyen benyomást tesznek a leendő randipartnerre.

A legtöbbször persze az ismerkedés volt a téma, ahogy most is, amikor Mimi és Sinead visszaültek az asztal mellé. A többiek éppen a nevetéstől kicsorduló könnyeiket törölgették a legfrissebb Tinder-randis történet hallatán, ami a jelek szerint felettébb rosszul sült el.

– Szóval amikor felébredtem éjjel, azt hittem, hogy a vállamat simogatja – folytatta a nevetéstől zihálva Jayne. – Aztán megfordultam, és láttam, hogy valójában a hatalmas, szőrös kutyája volt az, amelyik az éjszaka egy pontján közénk bújt az ágyba, és a nyála teljesen átáztatta a párnámat. Akkora volt, lányok, hogy képtelen voltam arrébb lökdösni. A végén inkább felkeltem, hagytam egy cetlit, hogy én jobban kedvelem a macskákat, és gyorsan hazamentem.

Sinead azonnal belevetette magát a beszélgetésbe.

– Nyugtass meg, hogy a kutya nem nézte végig, amíg ti…

– De igen! A szőnyegen feküdt, minket bámult és zihált. Állandóan azon kaptam magam, hogy összeakad a tekintetünk. Hogy is mondjam, nem segített ellazulni.

– Jézusom, erről eszembe jut, amikor azzal a sráccal jártam, akinek azok a fura burmai macskái voltak…

Mimi hallgatta, ahogy a többiek hangja egyre erősödik. Számára elképzelhetetlen volt, hogy ilyen történetet osszon meg másokkal, bár az is igaz, hogy nem is nagyon lett volna mit. Túl sok évet élt le Glenn mellett. Képtelen lett volna elképzelni magát bárki mással.

– Férfiak… Néha komolyan nem értem, miért is törjük magunkat miattuk.

Ez a mondat kiszámíthatóan az Elvált Ezüstök minden egyes összejövetele alkalmával elhagyta valamelyikük száját. Ma este Jayne volt a soros, aki a mondat mellé nyomatékosan csóválta a fejét.

– Vennünk kellene közösen egy nagy házat, abban összeköltözhetnénk, és boldogan élnénk együtt, férfiak nélkül.

– Igazad van, valószínűleg ezt kellene tennünk – bólogatott Sinead.

– Rám számíthattok – mondta Mimi. – Remek ötletnek hangzik.

– Rám is – tette hozzá Dottie.

– Mi lenne, ha nemcsak a szánk járna, hanem tényleg meg is csinálnák? – vetette fel hirtelen Sinead, és keresztbe tett kézzel előredőlt izgalmában. Mivel az Elvált Ezüstök csoport is az ő ötlete nyomán született meg, szeretett úgy gondolni magára, mint a csoport vezetőjére. – Dobjuk össze a pénzt, és vegyünk egy villát mi négyen. De most komolyan, nem viccelek.

– Szép ötlet, de én nem engedhetem meg magamnak – mondta Jayne.

– És mi van, ha semmibe se kerül? Várj csak egy percet, nemrég láttam ezt a hirdetést a Facebookon… – Sinead a telefonja után kotorászott, aztán bőszen döfködni kezdett valamit a képernyőn. – Tessék, itt is van: „Váltsa valóra álmait, költözzön Olaszországba!”

Hangosan felolvasta a hirdetést, különös hangsúlyt fektetve a mindössze egyetlen euróért szavakra.

– Túl jól hangzik, hogy igaz legyen, biztosan van benne valami csavar – mondta Jayne.

– Nem feltétlenül – ellenkezett Dottie. – Olvastam erről egy cikket is a Telegraphban. A hirdetés elég nagyot ment, interjút készítettek a város polgármesterével.

– Salvio Valentini – olvasta fel a nevet Sinead a képernyőről.

– Mintha ilyesmi lett volna, igen.

– Hát ha ekkorát ment a hirdetés, akkor szerintem esélyünk sincs már házat szerezni.

Hallani lehetett Jayne hangján, hogy tényleg sajnálja.

– De miért ne próbálhatnánk meg? – erősködött Sinead. – Egy jelentkezést beküldeni nem kerül semmibe. Mekkora lenne, ha az Elvált Ezüstöknek saját nyaralójuk lenne Dél-Olaszországban…

– Komolyan beszélsz? – kérdezte Mimi.

– Igen, természetesen. Mindannyian megengedhetünk magunknak egy eurót. Vagy tudjátok, mit? Én állom.

– Persze a felújítási költségek azért ennél jóval többe kerülnének – mutatott rá Dottie.

– Nem feltétlenül, legalábbis a legelején elég, ha szerkezetileg stabil, és van egy használható konyhája meg fürdőszobája – tervezett tovább Sinead. – Képzeld el a napsütést, a mesés ételeket! Semmi más dolgunk, mint lustálkodni a teraszon, egymás után olvasni a regényeket, és már ebédidőben kinyitjuk az első üveg bort.

– Egy régi álmom válna valóra – sóhajtott nagyot Jayne vágyakozva.

– Akkor? Mire várunk? – nézett végig a barátai arcán Mimi, akit váratlanul elöntött egy új, boldog izgalom. Átjárta az érzés, hogy bármi lehetséges. Elővette a telefonját a táskájából. – Küldjük is el azt az e-mailt.

Edward

Edward néha úgy érezte, nem bírja már így tovább. Beszélnie kell valakivel erről, különben belebolondul. De kivel? Hát nem Ginóval, abban biztos volt. Ő egyértelműen elzárkózott, és közölte, hogy nem érti, mi a probléma. Ott vannak persze a barátaik, a srácok az edzőteremből, akikkel együtt szoktak villásreggelizni a legfelkapottabb kávézókban, meg összejártak vacsorázni. De vajon érdekelné őket, ami feszíti őt belülről? Meghallgatnák egyáltalán?

Hiszen kívülről nézve tökéletes volt az életük. Ginóval mindketten keményen megdolgoztak azért az életszínvonalért, amit elértek. A lakásuk néhány utcányira volt Ausztrália legnépszerűbb strandjától, tökéletesen felújították, és az összes bútort Gino tervezte és készítette. Volt egy Mini Cooper Cabriójuk, hetente egyszer-kétszer étteremben vacsoráztak, jó bort ittak, elegáns öltözékeket viseltek.

Edwardnak boldognak, de legalábbis elégedettnek kellett volna lennie. Ő maga sem tudta megmagyarázni az érzést, ami minden egyes alkalommal feltámadt benne, valahányszor kinyitotta a bejárati ajtót, és meglátta a vázát friss virágokkal, amelyeket Gino olyan gondosan elrendezett, vagy a dizájnos kampót, ahová a kulcsát kellett volna felakasztania, a konyhaasztal természetellenesen tiszta, csillogó lapját, a makulátlanul berendezett nappalit, bármit. Elemi erővel akart kiszakadni belőle az üvöltés.

De képtelen volt szavakba önteni, hogy mit érez.

– Minden annyira kiszámítható – jegyezte meg Ginónak. – Mintha az Idétlen időkig című film főszereplője lennék, ahol mindennap ugyanaz ismétlődik. Végtelenül unalmas.

– Ha unalmasnak tartod az életünket, Ed, akkor biztosan engem tartasz annak, csak nem mered kimondani – Gino hangjából sütött a megbántottság.

– Nem ezt mondtam.

– Pedig nekem nagyon úgy tűnik.

És akkora szakadékká nőtt közöttük ez a véget nem érő nézeteltérés, mint soha azelőtt. Nem emelték fel a hangjukat – nem mintha amúgy szoktak volna kiabálni, pedig hosszú évek óta alkottak már egy párt –, de legbelül mindkettejükben egyre jobban forrongott a düh, és feszítette őket az összes ki nem mondott dolog. Tessék, most is: Ginónak rosszul esett, amit hallott, és Edward őszintén sajnálta, amiért megbántotta őt, de ez nem változtatott azon, hogy úgy érezte, mintha az élet, amelyért annyit dolgozott, élve maga alá temetné őt.

Így ment tovább az élet, folytatták, mintha a fentiekből semmi sem hangzott volna el. Edward otthonról dolgozott, az egyik szobát direkt neki rendezték be irodának. Írta a megrendelt cikkeket az unalomig ismert újságokba és magazinokba vagy gyártotta a tartalmat az egyhangú weboldalakra. Gino elvonult a műtermébe, ahol hosszú órákat töltött azzal, hogy egyedi bútorokat készítsen. Szombatonként végigsétáltak a tengerparti ösvényen a Bondi Beachtől Coogee-ig, vagy a barátaik jöttek át, és feldobtak pár szelet húst meg zöldséget a grillre. Minden vasárnap úszni mentek. Ugyanazokra a helyekre jártak, ugyanazokkal az emberekkel találkoztak. Edward őszintén próbált úrrá lenni az egyre jobban tátongó űrön, amelyben érezte magát, de egy nap eljött a pont, amikor képtelen volt tovább próbálkozni.

Vasárnap Gino családjánál ebédeltek. Edward nagyon élvezte ezeket az alkalmakat. Gino családja szeleburdi volt és zajos, ilyenkor mindig túl sok volt az étel és túl sok a gyerek. Ezúttal piknikezni mentek a botanikus kertbe, és Gino apja megállás nélkül panaszkodott. Az árnyékban túl hideg volt, de a napon majd megsült. A peperonata{4} túlfőtt, a pasta al fornóban{5} a tészta túl kemény maradt, a húsgombócokból hiányolta az oregánót. Több mint ötven év telt el azóta, hogy a családjuk betelepedett Ausztráliába, de az akcentusa menthetetlenül olasz maradt, és a nyelve is ugyanolyan gyorsan pörgött, mint az anyanyelvén, Edwardnak gyakran nehezére esett megérteni őt.

– Szándékosan csinálja. Ki nem állhat téged az öreg – jegyezte meg Gino sötéten.

– Nem, ez nem igaz.

– Márpedig így van.

Persze a legelején azért volt feszültség közöttük, amikor kiderült, hogy a két fiú egy pár. Gino nagyon későn merte csak bevallani a családjának, hogy a fiúkhoz vonzódik, bár Edward mindig is úgy gondolta, hogy Gino nővérei sejtették. Szóval nagy volt a dráma, az apja kijelentette, hogy neki nincsen többé fia, az anyja pedig a szemét is kisírta azokban a napokban. Edward tudta, hogy ez csak átmeneti. Végül úgyis megbocsátanak a fiuknak.

Régi vágású emberek voltak és mélyen hívő katolikusok, így természetesen időre volt szükségük, hogy megemésszék a hírt. Edward szerint nem is volt ezzel semmi gond.

A nehezén tehát túl jutottak, de ők odafigyeltek arra, hogy ne zaklassák fel Gino szüleit, amikor együtt vannak. Kellő távolságot tartottak egymástól, nem csókolóztak, szinte nem is értek a másikhoz. Nem tettek semmi olyasmit, ami egyértelműen mutatta volna, hogy ők egy pár. Edwardban emiatt sosem volt harag. Nem egy életre szólt ez a távolságtartás, csak néhány vasárnapi ebédre, olykor vacsorára, úgy volt vele, nem fognak belehalni.

Gino viszont küszködött. Hiába volt ragyogó napsütés, a kikötőben szikrázó vízfelszín és a tökéletesre behűtött prosecco,{6} Edward érezte, hogy Gino ki fog borulni.

A piknikszőnyegeket leterítették a fűre, a gyerekek elszáguldottak focizni, de aztán legyőzte őket a hőség, és kimerülten a szőnyegekre vetették magukat, hangosan limonádét követelve. Edward Gino nővéreinek gyűrűjében ült. Négyen voltak, mind sötét szeműek, sötét hajúak, és olyan aprólékos figyelemmel öltöztek és használták a kiegészítőket, hogy az ember mellettük szinte egy Dolce & Gabbana-reklámban érezte magát.

Tia volt a legfiatalabb, az egyetlen lány, aki még nem ment férjhez, négyük közül ő állt Edwardhoz a legközelebb. Hetente legalább egyszer összefutottak egy koktélra, vagy csak sétáltak a tengerparton Gino nélkül, akinek bevallottan nehezére esett hova tenni a kettejük közötti szoros barátságot.

Akik nem ismerték őket, gyakran azt hitték, hogy ők egy pár, amit Edward mindig mulatságosnak talált, és szeretett úgy tenni, mintha valóban így lenne. Átkarolta Tiát, vagy gyengéd mozdulattal kisöpörte sötét fürtjeit az arcából. „Gyönyörű gyerekeink születnének” – gyakran ugratta a lányt ezzel, miközben Tia a fejét rázta, és nevetett.

Edward úgy érezte, Tia az egyetlen, aki közel áll hozzá annyira, hogy a bizalmába avassa. Mégis visszatartotta valami. Talán a Gino iránt érzett lojalitás, vagy egyszerűen csak az, hogy még mindig nehezen tudta volna szavakba önteni az érzéseit. Edwardnak megvolt mindene, amire csak szüksége volt – nagyszerű barátai, gyönyörű otthona, elég pénze –, nem kívánhatott volna többet az élettől. Mégis így érzett, és emiatt szégyellte magát.

Tia figyelmét persze nem kerülte el, hogy valami nincs rendben.

– Szokatlanul csendes vagy ma – jegyezte meg, miközben a férfi éppen az utolsó falat tésztát vette a villájára. – Minden rendben?

Edward felnézett a tányérjáról.

– Persze, minden.

– Biztos vagy benne?

– Aha, szerintem csak egy kicsit kimerültem – adta meg magát Edward. – Valószínűleg jót tenne egy nyaralás.

– Hiszen évek óta nem voltatok már – Tia lehalkította a hangját – olyan melegeknek szervezett hajóúton, ugye?

Volt idő, amikor rendszeresen eljártak ezekre a hajós körutazásokra, mert tökéletes nyaralás volt számukra: Gino kihívásnak élte meg, hogy minél otthonosabbá varázsolja a kabinjukat; Edward szeretett mindennap új helyen ébredni; és mindketten élvezték a szüntelen bulizást.

– A jóból is megárt a sok, és azt hiszem, a magam részéről kimaxoltam a benne rejlő lehetőségeket – válaszolta Tiának.

– Akkor ideje volna valami másnak?

– Gondolom, igen, de… – Edward Ginóra nézett, és összeszűkült a szeme.

– Hiányzik a lelkesedés?

Edward megrázta a fejét.

– Sydney olyan gyönyörű város, mi értelme folyton útra kelni? – kérdezte fakó hangon.

– Aha, értem.

Edward tekintete az ikonikus látnivalókra siklott: nézte az Operaházat, mögötte a híd kecses ívét, a kikötőben hajózó kompokat. Edward hangja szinte suttogássá szelídült, amikor végre hagyta, hogy felszakadjanak belőle a szavak.

– Nem tudom, van-e még bármi közös benne és bennem.

Tia döbbent arckifejezése egyszer csak átváltozott, de milyen is lett – eltökélt? Ügyet sem vetett arra, amikor édesanyja a tiramisù készítéséről mormolt oda neki valamit. Megpaskolta domborodó hasát, és hangosan panaszkodni kezdett, hogy túlságosan tele van a desszerthez.

– Egy kis mozgásra van szükségem, hogy megemésszem ezt a tésztát – jelentette ki. – Edward, fejezd be az evést, és kísérj el.

Lassan sétáltak, mert erősödött a délutáni hőség, és mert sok mondanivalójuk volt egymásnak.

– Mi a baj velem? – szakadt ki Edwardból a kérdés. – Fantasztikus életem van, de akkor miért érzem magam így?

Tia megfogta a kezét, és megszorította.

– Még érzel valamit Gino iránt?

– Igen, persze, ő a családom… meg ti is azok vagyok. Nem tudom elképzelni az életet egyikőtök nélkül sem. De aztán a jövőre gondolok, ugyanaz a rutin, ugyanaz az élet, semmi sem változik azon kívül, hogy mindannyian egyre öregebbek leszünk, és kezdek bepánikolni.

– Elmondtad ezt Ginónak is? Ő mit gondol erről?

– Képtelenek vagyunk normálisan beszélgetni róla. Ő szinte azonnal felháborodik, és mindent magára vesz. Azt hiszi, hogy őt kritizálom. És lehet, hogy ezt is teszem, legalábbis közvetve. Egyébként meg mi lenne olyan meglepő abban, ha mostanra eltávolodtunk volna egymástól? Hiszen annyira fiatalok voltunk, amikor összejöttünk, szinte gyerekek. Még megvolt az összes hajam, az isten szerelmére. Ennyire régen volt.

Tia elmosolyodott.

– Emlékszem, egyszer csak betoppant az életünkbe ez a csinos, szőke fiú, láttuk, hogy mind a ketten nevetségesen szerelmesek vagytok egymásba, miközben a szüleim egyik szívrohamot a másik után hordták ki a hírtől.

– De hiszen te szinte még tényleg gyerek voltál. Meglep, hogy emlékszel.

– Lehet, de már akkor is éreztem, hogy nagyon különleges, ami köztetek volt. Még mindig az, ebben biztos vagyok.

– Szeretem őt, de… – Edward vállat vont, és nagyon nyomorultul érezte magát. – Már nem vagyok benne biztos, hogy ennyi elég.

Tia megállt a homokkő sziklák mellett.

– Ne add fel ilyen gyorsan, amitek van. Én bármit megadnék egy ilyen szerelemért, tényleg bármit. Annyira ritka rátalálni.

Edward meglepődött. Tia még soha nem mondott neki ilyesmit. Tudta, hogy a lány életében vannak srácok. Gyakran ment randevúzni, de úgy tűnt, senki sem tartja fenn sokáig az érdeklődését. Edwardnak eddig meggyőződése volt, hogy ez direkt van így, mert esze ágában sincs megállapodni.

– Tia, de akkor te…?

Tia ismét megragadta Edward karját, ezúttal azonban hevesebben.

– Ide figyelj. Ugrasd ki Ginót ebből a pocsolyából, amibe belesüllyedtetek. Csinálj valamit, ami őrült és impulzív. Foglalj le egy utazást, menjetek ejtőernyőzni, add el a lakásotokat. Nem tudom pontosan, mit, de azt tudom, hogy meg kell adnotok ennek a kapcsolatnak az esélyt a lehető legjobb módon. Ezt ígérd meg nekem.

Tia, ha lehet, most még gyönyörűbb volt, mint szokott, sötét haja a vállára omlott, bőrét bearanyozta a délutáni napfény. Minden ujjára kaphatott volna férfit.

– Hidd el nekem, olyan férfi, mint Gino, alig van – tette hozzá csendesen.

– Rendben – bólintott Edward. – Arra ugyan esélyem sincs, hogy rávegyem, önként ugorjon ki egy repülőből, de talán el tudnánk utazni valahova. Gondolkozni fogok rajta.

– Köszönöm. – Tia belekarolt Edwardba, és a vállára hajtotta a fejét. – Egy pillanatra komolyan megijedtem, hogy összetöröd mindannyiunk szívét.

Megfordultak, és némán elindultak visszafelé. Elvégre várt rájuk a tiramisù, meg Gino apjának zsörtölődő megjegyzései.

Ahogy közelebb értek, Edward nézte az idős férfit, ahogy egy kihajtható széken ült, és kitartóan rosszall valamit. Egy nap Gino is pontosan így fog kinézni. A haja őszbe fordul, a modora pedig egyre pattogósabb lesz. Edward nem tudta elhessegetni magában a kérdést, hogy vajon akkor is egymás mellett lesznek-e még, hogy mindezt láthassa.

Csinálni valami őrültséget, maguk mögött hagyni ezt a pocsolyaszerű életet. Könnyű volt tanácsolni, annál nehezebb megvalósítani. Edward azonban megfogadta, hogy elgondolkozik rajta.

A hétköznapok a megszokott mederben csordogáltak tovább. Edward az íróasztala mellett éppen próbált nem kizökkenni a munkából, és megállni, hogy felmenjen a közösségi oldalaira, vagy elolvassa azt a hosszú cikket a The New York Timesban, amit nemrég kinézett magának. Időnként ugyan eszébe jutott Tia tanácsa, de ez idáig nem agyalt ki semmit, ami segíthetne.

Aztán egyszer csak egy hirdetés keltette föl a figyelmét, ami állandóan szembejött vele. Három barátja is megosztotta a Facebookon, de felbukkant a Twitteren, sőt még az egyik újságban is volt róla cikk, amire csak futtában rápillantott egy kávézóban, amikor kávét vett.

„Kövesse az álmait Olaszországba” – szólította őt fel a hirdetés újra meg újra.

A jelek szerint egy Montenello nevű városban 1 euróért házakat ajánlanak embereknek. A név nagyon ismerősnek tűnt, és Edward próbálta felidézni, hogy is hívták azt a várost, ahonnan eredetileg Gino szülei származtak. Igen, talán ez lehetett az.

Edward hirtelen azon kapta magát, hogy egyre vadabb ötletek jutnak eszébe, és olyan izgalmat kezdett érezni, mint már nagyon régen. Vegyen 1 euróért egy házat, menjenek el Montenellóba, fedezzék fel, és ki tudja, esetleg oda is költözhetnének? Szabad utat engedett az álmodozásnak. Aztán kezdte komolyan fontolóra venni az ötletet. Mi van, ha ez az az „őrültség”, amit eddig keresett? Végül is mindketten élvezték a mostani lakásuk felújítását, Gino pedig úgy nőtt fel, hogy olaszul beszél otthon, szóval a nyelvtudás sem lenne akadály. És mi van, ha jól emlékszik, és tényleg ez Gino szüleinek a szülővárosa? Ha pedig nem sikerül, mit veszíthetnek? Az égvilágon semmit, de tényleg.

Úgy küldte el az e-mailt, hogy egy szóval sem említette Ginónak. Szinte biztos, hogy több ezer jelentkezés érkezik a lehetőségre, és a nullával egyenlő az esélye, hogy házhoz jutnak. De Edward úgy volt vele, egy próbát megér. Itt volt az ideje végre kicsit kilépni a megszokottból.

{1} Tér.

{2} Városvezetés, önkormányzat.

{3} Mozzarella és tejszín keverékéből készült, gyúrt, töltött, lágy tehénsajt.

{4} Az olaszok lecsója, friss zöldfűszereket, néha kapribogyót vagy balzsamecetet használnak hozzá, és gyakran tálalják kenyér helyett polentával.

{5} Olasz húsos-zöldséges rakott tészta.

{6} Olasz habzóbor.