William
Dalrymple

A sah
visszatér

Háború
Afganisztánért,
1839-1842

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
William Dalrymple: Return of a King. The Battle for Afghanistan
Bloomsbury, London, 2014

Fordította Hegedűs Péter
A fordítást szakmai szempontból ellenőrizte Sárközy Miklós

Copyright © 2013 by William Dalrymple
Hungarian translation © 2021 Hegedűs Péter
Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
A térképeket és belső illusztrációkat Olivia Fraser rajzolta
A nemzetségfákat az ML Design készítette
Borítóterv © David Mann
Borítóillusztráció © Stockphoto

ISBN 978 963 355 412 8

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Szalay Marianne
Szerkesztette Greskovits Endre
A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Szalontai Szonja
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Az én szeretett
Adamemnek

És egyben annak a négy embernek, akiknek elsősorban köszönhetem,
hogy belém plántálták a történelem szeretetét:

Veronica Telfernek
Edward Corbould bencés atyának
Lucy Warracknek
és
Elsie Gibbsnek
(North Berwick, 1922. június 10. – Bristol, 2012. február 4.)

A nagy királyok mindenkor feljegyezték országlásuk eseményeit: egyesek természetes adottságaik folyományaképpen maguk vetették papírra őket, ám a legtöbbjük krónikásokra és tollforgatókra bízta a feladatot, hogy eme igazgyöngyhöz hasonlatos írásművek örök emlékként maradjanak meg a múló idő könyvének lapjain.

Ekként történt a Kegyelmes Isten udvarának eme alázatos kérelmezőjével, Sudzsá al-Mulk Sáh Durrání szultánnal, hogy… feljegyezte az uralma alatt lezajlott csatákat és eseményeket, hogy Khurászán történészei majdan világos és hiteles beszámolót kapjanak mindezekről, az eszélyes olvasók pediglen megszívleljék tanulságaikat.

Sáh Sudzsá: Váki’iját-i Sáh Sudzsá

1 E honban bajos uralkodni

Az 1809. esztendő kedvező előjelekkel kezdődött Sáh Sudzsá al-Mulk számára. Márciusra járt az idő, beköszöntött a röpke afgán tavasz, s a derékig érő hó alatt tetszhalálba dermedt táj lassan új életre kelt. Az isztálifi nőszirom apró, ám annál illatosabb sárga virágai kidugták fejüket a fagyott földből, a himalájai cédrusok kérgéről leolvadt a zúzmara, a ghilzai nomádok pedig kieresztették zsírfarkú juhaikat a téli karámokból, hogy kecskeirhából készült sátraikat lebontva meginduljanak első tavaszi vándorútjukra a nyájakkal a magashegyi legelők zsenge füvére. Ekkor történt, a kikelet és enyhülés eme napjaiban, hogy Sáh Sudzsá két jó hírt is kapott egymás után – ami bizony ritkaságnak számított uralmának forrongó időszakában.1

Az első egy elveszített családi vagyontárgy visszaszerzéséről tudósított. A világ legnagyobb gyémántja, a Kúh-i Núr, avagy a Hegy Fénye már több mint tíz esztendeje kikerült a család kezéből, ám a vérzivataros állapotok között mindaddig kísérletet sem tettek a felkutatására. Zamán Sáh, Sudzsá bátyja és elődje Afganisztán trónján, állítólag elrejtette az ékkövet röviddel azelőtt, hogy ellenségei elfogták és megvakították. Ugyanakkor veszett nyoma a család második legbecsesebb drágakövének, a Fakhradzs néven ismert hatalmas indiai rubinnak is.

Így hát Sudzsá magához hívatta világtalan fivérét, és kifaggatta atyjuk legértékesebb ékköveinek hollétéről: megkérdezte tőle, hogy valóban tudja-e, hol található a gyémánt és a rubin. Mire Zamán Sáh közölte vele, hogy kilenc esztendeje egy hegyi patak egyik köve alá rejtette a Fakhradzsot a Khaibar-hágó közelében, röviddel azelőtt, hogy ő maga fogságba esett. Később a Kúh-i Núrt becsúsztatta egy falrepedésbe az erődtömlöcben, ahol raboskodott. Ahogyan egy udvari történész utóbb feljegyezte: „Sáh Sudzsá haladéktalanul elküldött egy maroknyit legbizalmasabb hívei közül, hogy felkutassák eme drágaságokat, és megparancsolta nekik, hogy minden követ mozgassanak meg céljuk elérése érdekében. Rá is bukkantak a Kúh-i Núrra a sínvári törzs egy sejkjénél, aki tudatlanságában papírnehezéknek használta hivatalos irataihoz. Ami a Fakhradzsot illeti, e rubint egy diáknál találták meg, aki a patakban lelt rá, miközben a ruháját mosta. Mindkét drágakövet elkobozták, és visszaszolgáltatták az uralkodónak.”2

A második örvendetes hír egy korábban ellenséges szomszéd ország követének érkezéséről tudósított, s így potenciálisan nagyobb gyakorlati haszonnal járhatott a sah számára. A huszonnégy esztendős Sudzsá uralkodásának hetedik évében járt. Jóllehet inkább szemlélődő könyvmoly alkat volt, akit jobban érdekelt a költészet és a tudomány, mint a háború és a hadviselés, a sors rendeléséből serdülő ifjúként megörökölte a Durrání Birodalmat, melyet még nagyatyja, Ahmad Sáh Abdálí alapított, s amely három ázsiai birodalom romjain – északon az üzbégekén, délen a mogulokén, nyugaton pedig a szafavidákén – épült fel. Ahmad Sáh országa eredetileg a mai Iránban fekvő Nisápurtól Afganisztánon, Beludzsisztánon, Pandzsábon és Szindhen át egészen Kasmírig és a mogulok Delhijének küszöbéig terjedt. Ekkor azonban, alig harminc évvel a sah nagyatyjának halála után, a Durrání Birodalom a legjobb úton haladt a széthullás felé.

Őszintén szólva ebben nem volt semmi meglepő. Bármilyen távoli múltba nyúlik is vissza a történelme, Afganisztán – avagy Khurászán, ahogyan az afgánok nevezték e térséget az elmúlt két évezred során – csupán röpke időszakokra örvendhetett politikai és közigazgatási egységnek.3 Többnyire inkább afféle „senki földjének” minősült – a szervezettebb szomszédok közötti ütközőzónának a maga folyton vitatott területeivel: csipkézett hegyvonulataival, áradásoktól elöntött alföldjeivel és sivatagjaival. Más korokban tartományai az egymással vetélkedő és csatározó birodalmak határvidékeit alkották. S bizony csak igen ritkán esett meg, hogy egyes területei önálló és összefüggő államalakulattá kovácsolódtak.

Mintha csak mindig minden összeesküdött volna felemelkedése ellen: először is a térség földrajzi és domborzati adottságai s különösképpen a Hindukus nagy sziklagerince. Szaggatott, hasadékos, fekete terméskővel borított lejtői fölé komoran magasodnak a jég marta, hókoronás hegyvonulatok, melyek gigászi megkövesedett bordákként szabdalják fel az országot.

Ott voltak azután a különböző törzsi, etnikai és nyelvi szakadékok a tádzsikok, üzbégek, hazarák, valamint a durrání és ghilzai pastuk közt, amelyek az afgán társadalmat tagolták szét ugyanígy; a hitszakadás a szunnita és síita muszlimok között; a törzsek és klánok ősi viszálykodása s különösen a közeli rokonságban álló nemzetségek között dúló vérbosszúk. E véres viszályok kiirthatatlanul öröklődtek egyik nemzedékről a másikra, az állami igazságszolgáltatási rendszer tehetetlenségének élő bizonyságaiként. A vérbosszúk sok helyütt jóformán nemzeti szórakozássá váltak – az angol megyék krikettbajnokságainak afgán megfelelőivé –, és bizony nemegyszer elképesztő arányú tömegmészárlásba torkolltak. Sáh Sudzsá egyik vezére békekötés ürügyén úgy hatvan fenekedő unokatestvérét hívta meg „közös lakomára ‒ jegyezte fel az egyik megfigyelő ‒, ám előzőleg puskaporos zsákokkal aknázta alá az egész házat. A lakoma során azután valamilyen kifogással távozott a teremből, és valamennyi ellenlábasát a levegőbe röpítette.” Egy ehhez hasonló országot bizony csak kellő rátermettséggel, kiváló stratégiai érzékkel és persze tele kincstárral lehet kormányozni.

Amikor tehát 1809 elején futárok érkeztek Pandzsábból a hírrel, hogy a Kelet-indiai Társaság küldötte megindult észak felé Delhiből, és sürgősen szövetségre kíván lépni vele, Sáh Sudzsának minden oka megvolt az elégedettségre. A múltban a Társaság jókora szálka volt a Durrání Birodalom uralkodóinak szemében, mivel fegyelmezett szipoj seregei lehetetlenné tették a Hindusztáni-alföldre indított jövedelmező rablóportyákat, amelyek évszázadokon át kincstári bevételeik egyik elsődleges forrásának számítottak. Ekkor viszont úgy tűnt, hogy a Társaság végre elszánta magát, és kész körülhízelegni az afgánokat; ügynökei megírták a sahnak, hogy a nagykövet már átkelt az Induson, és úton van a téli főváros, Pesavar felé. Ez nem csupán annyit jelentett, hogy az ostromok, letartóztatások és bosszúhadjáratok folytonos körforgásába belefásult sah egy szusszanásnyi pihenőhöz jut, hanem egy hatalmas szövetséges megnyerésével is kecsegtetett – márpedig erre Sudzsának égető szüksége volt. Brit nagykövet korábban soha nem tette be a lábát Afganisztánba, és a két nép hírből is alig ismerte egymást – tehát a küldött érkezése az újdonság erejével hatott. „A királyi udvar oly tisztségviselőit neveztük ki, hogy részt vegyenek e találkozón, akik kifinomultságukról és jó modorukról híresek – írta Sáh Sudzsá visszaemlékezéseiben –, és megparancsoltuk nekik, hogy vendégbarátsággal fogadják a követeket, s elfogulatlanul, kellő körültekintéssel és udvariasan bánjanak velük.”4

Sáh Sudzsának jelentették, hogy a britek ajándékokkal megrakodva érkeznek: „Hoznak elefántokat aranyozott baldachinos ülésekkel, egy gyaloghintót tornyos napernyővel, arannyal futtatott fegyvereket és olyan leleményesen szerkesztett pisztolyokat, melyek hat töltényt képesek befogadni, s amilyeneket még sosem láttak errefelé; drága órákat, távcsöveket, oly míves tükröket, amelyek torzítás nélkül mutatják a világot; gyémántokkal berakott lámpákat, porcelánvázákat és aranyozott edényeket Kínából és Rómából; fát formázó karos gyertyatartókat és egyéb gyönyörű drágaságokat, amelyek leírására az emberi képzelet nem talál szavakat.”5 Sáh Sudzsá évek múltán visszaemlékezett egy ajándékra, mely különösen elnyerte tetszését: „Egy jókora láda volt ez, mely hangokat adott ki magából; különös hangzatokat, harmóniákat és dallamokat, amelyek gyönyörködtették az ember fülét.”6 A brit követ elhozta Afganisztánba az első sípládát.

Sáh Sudzsá önéletírásában hallgat afelől, hogy gyanakodott-e az ajándékokkal érkező britekre. Pedig mire késő középkorúan papírra vetette visszaemlékezéseit, már pontosan tudta, hogy a megkötésre váró szövetség egyszer s mindenkorra gyökeresen új irányt szabott a maga és országa sorsának.

Jegyzetek

Rövidítések jegyzéke

BL (British Library)

IO (India Office)

NAI (National Archives of India)

PRO (Public Records Office)

NAM (National Army Museum)

1. fejezet: E honban bajos uralkodni

1Alexander Burnes: Cabool: A Personal Narrative of a Journey to, and Residence in that City in the Years 1836, 7 and 8, London, 1843, 273, lásd a kabuli tavasz részleteit.

2Szultán Muhammad Khán ibn Músza Khán Durrání: Táríkh-i Szultání, 219.

3Khurászán Kelet-Irán jelentős térségeit is magában foglalta, ám Észak-Afganisztánt rendszerint nem tekintették szerves részének.

4Váki’iját-i Sáh Sudzsá, 18. fejezet.

5Szultán Muhammad Khán Durrání: Táríkh-i Szultání, 226.

6Váki’iját-i Sáh Sudzsá, 18. fejezet.

Tartalom

Térképek

Személyek

A Szadúzajok és a Bárakzajok

1. E honban bajos uralkodni

2. Egy zaklatott elme

3. A nagy játszma kezdetét veszi

4. A Pokol torka

5. A szent háború zászlaja

6. Tudatlanságunk gáncsol el minket

7. A rend végképp felbomlik

8. Kürtök jajongása

9. A király halála

10. Oktalan háború

A szerző jegyzete

Jegyzetek

Felhasznált irodalom

Szójegyzék

Köszönet

Név- és tárgymutató

Képek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Libre Bodoni – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0