Mari Roth

NICO
Az éjszaka hangja

Warhol múzsája, de valódi hangját csak

Jim Morrison szerelmében találja meg

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

Első rész

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

Második rész

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

Harmadik rész

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

Negyedik rész

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

Ötödik rész

30. fejezet

31. fejezet

Epilógus

Fontos személyek Nico életében – és az életútjuk

Utószó

Irodalomjegyzék

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

„Lass mich siegen, lass mich sterben
Lass mich lieben, lass mich fliegen.”

Nico Reich der Träume{1}

Előszó

IBIZA, 1988

A bárpultnál ült, amikor a nő belépett. Azonnal felismerte: zilált, feketére festett haját, elegáns mozdulatait, ahogy a bejárat melletti bárszékhez suhant. Ez a nő hozzá volt szokva, hogy bárokba járjon, és minden egyes gesztusa azt mondta: hiába bámultok, faszikáim! Engem nem érdekeltek.

Rossz spanyolsággal whiskyt rendelt, amit Juan, a pultos, azonnal ki is töltött. Egymás felé biccentettek. A nő felhajtotta, egy pillanatra csendesen elmosolyodott, aztán visszatolta Juan elé a poharát. Még egyet, üzente a mozdulat, és Juan meg is értette. Fél tizenkettő volt, még dél sem múlt el, az átlagember számára nem éppen iszogatáshoz való idő. Ő azonban nem volt átlagember, ezt mindenki első pillantásra láthatta.

Keresztbe tette a lábát; bő, fekete szoknyát viselt, dzsekije és az alatta lévő blúza ugyancsak fekete volt. Ízléses öltözet, de viselőjük mintha nem fordított volna rá túl nagy gondot. Ott ült, a második italt már nem hajtotta fel azonnal, csak bámult maga elé. Mint aki emlékeibe merül, gondolta a férfi, vagy szavakat keres, bizonyos szavakat, amelyek dallá vagy verssé állnak össze.

Két éve látta őt Manchesterben, a színpadon. Akkoriban a férfi épp egy barátjánál lakott, és azon gondolkodott, írhatna egy könyvet valami hatvanas évekbeli zenészről meg a számairól, a Beatlesről, a Rolling Stonesról, de néhány meglehetősen vérszegény oldalnál nem jutott tovább. Helyette egy sorozatgyilkosos thrillert kezdett fordítani, amiben a fickó napközben tanárként dolgozott, éjszaka pedig szőke nők nyomába szegődött. A Jekyll és Hyde századik verziója: fárasztó és unalmas.

– Meg kell néznünk Nicót. Ma este koncertet ad – mondta a barátja.

Kérdőn nézett vissza rá.

– Nicót, a Velvet Underground énekesét. Volt az a banda, amit Andy Warhol alapított… vagy hogy is volt.

Erőlködve igyekezett felidézni az esetet. Persze, ismerte Lou Reedet meg John Cale-t, és ott volt az a nő is, az a hideg, szőke szépség Németországból. Nico.

A koncertnek egy régi gyárépület adott otthont, aminek néhány ablaka be volt törve. A levegő nyirkos volt, folyamatos volt a huzat. A közönség elsősorban kivénhedt punkokból állt. Mintegy kétszázan jöttek el, mindenki sörösüveget szorongatva álldogált. Szemlátomást nem zavarta őket, hogy várniuk kell, és hogy a keskeny, alig bevilágított színpadon semmi sem történik. A show-nak nyolckor kellett volna kezdődnie. Fél kilenc lett, aztán kilenc. Fél tíz körül, köszönés vagy egyetlen pillantás nélkül négy zenész lopózott a színpadra. Még hangolni is kellett, és ezt minden sietség nélkül meg is tették: dob dübörgött, gitár vonyított, egy illető, akit egy iskolásfiú külsejével áldott meg a sors, a billentyűk közé csapott.

Aztán megjelent ő, akárha a semmiből, az éjszaka sötétjéből lépne elő, egy talpig feketébe öltözött nő, egyik kezében cigarettával, másikban sörrel. Előrehajolt a mikrofonhoz, belelehelt, talán üdvözlésként, egy kurta welcome-ot. Aztán néhány lélegzetvételnyi ideig mozdulatlan arccal a közönségbe meredt, és elkezdett énekelni. Nem, az éneklés nem jó szó: hangokat adott ki, talán jelentettek valamit, talán nem. Egy fekete sámánasszony volt, aki a maga ritmusát hozta; nem figyelt a zenekarra, és arra kényszerítette a zenészeket, hogy kövessék őt, bár ez nem mindig jött össze. De még ha az énekhang és a hangszeres kíséret nem is passzolt, az egész egyfajta egyedülálló hangszövedékké állt össze. Ez a nő életében semmit sem hagyott ki, ez első pillantásra világos volt, egyik lábával már a másik oldalon állt, azon, amely a sima földi halandó elől elzáratott. Talán épp ez volt benne olyan izgalmas. Talán azért fogadta el a közönség, ha hirtelen elhallgatott, egy percre, kettőre. Mégis, az embereket teljesen megbabonázta. Ez a nő nem énekes volt, se nem színész, hanem egy titokzatos ikon, aki a sötétség, a szerelem és a romlás sejtelmeit mint fekete kristályt hintette a közönségre.

Később vett is magának egy Nico-lemezt. A Camera Obscurát, az albumot, amely 1985-ben, egy évvel a koncert előtt jelent meg, de a lemez hallgatása nem váltotta ki ugyanazt az izgalmat, mint az élő koncert. A zene egyszerűen csak tompának és sötétnek tűnt.

– Vigyázz, nehogy a nagy bámészkodásban megálljon a szíved. – Nico felé fordult. Sötét szeme ráragyogott. Németül szólította meg, állapította meg döbbenten.

– Bocsi. Elkalandoztam – felelte, mint akit rajtakaptak. Az előtte lévő sör után nyúlt. – Voltam egy manchesteri koncerteden, két éve. Menő volt.

– Menő! – Megvetőn ismételte a szót. – Sohasem léptem fel Manchesterben. Egyáltalán, még soha nem léptem fel sehol. Biztos összekeversz valakivel.

– Persze – felelte. Játszani akart, a hanglejtése elárulta. – Honnan tudtad, hogy Németországból jöttem – ahogy te is?

– Én nem vagyok német – mondta. Elővett egy cigarettát. Juan azonnal ott termett, hogy tüzet adjon neki. Sikkesen szívta magába a füstöt, majd lassan, szertartásosan eresztette ki a mennyezet felé. – Tíz mérföldről, ellenszélben is megérzem, ha valaki a Nibelungok földjéről érkezett. Összekuporodva ülnek, a nyakukat behúzzák, megfigyelnek és számolnak. A németek mindent megszámolnak, a világuk számokból áll. Legszívesebben a holtakat és a pénzt számolják. – Baljával a pohara után nyúlt, ivott egy apró kortyot.

Mozdulatai, ahogy nyelvét végigjártatta az ajkán, elárulták, milyen szép volt valaha. Az első német szupermodell, aki meghódította Párizst és New Yorkot, a világ legszebb nője. Nem ma volt. Mostanra a drog rajta hagyta kézjegyét, azonban még most is magával ragadó volt.

– Én nem számolom a holtakat – mondta a férfi. – A pénzt néha. Ha elfogy, akkor…

– Mi vagy? – A nő ismét felé fordult. Fény világította meg arcát és szemét. Némi kíváncsiság lopódzott beléjük.

– Író vagyok, vagyis pillanatnyilag inkább fordítok. Az első regényem… nem valami kelendő. – Hogy az első regénye sohasem készült el, azt a nőnek nem kell tudnia.

A másik sötéten fölnevetett.

– Ezért gubbasztasz itt, és bámulsz idegen nőket?

– Igen – mondta. – A koncert amúgy jó volt, bár a gitárosotok majdnem leesett a színpadról.

– Be volt tépve. Be is volt tépve, meg be is rúgott a sok sörtől – mondta. – Mint mindannyian. Attól voltunk olyan jók, nem éreztük a hideget. Általában hideg van a fellépéseken. Jó nagy szar volt az a turné, nem folyt be sok belőle. A menedzser elbaszta.

– Itt Ibizán is fellépsz? – kérdezte a férfi, ellenállva a kísértésnek, hogy egy bárszékkel közelebb üljön.

A nő megrázta a fejét, aztán ismét rágyújtott, és félig teli pohara után nyúlt. Maga elé meredt, mintha a szeme valami olyasmit keresne, ami nincs ott, már nincs, vagy soha nem is volt.

Három férfi jött be nagy lármázva, nyomukban meleg fény áradt be az ajtónyíláson, Nico azonban észre sem vette őket. Olyan volt, mint aki éber álomba merült.

A beszélgetés nyilván véget ért, gondolta a férfi. Ez az öt perc jutott nekem a nővel, akit Nicónak hívnak.

Aztán, mialatt néhány érmét igyekezett összekaparni, hogy a pultra hajítsa, aztán távozzon, a nő ismét felé fordult. Szája O betűt formált, mintha mindjárt a meglepetés hangja jönne az ajkára. Szeme tágra nyílt.

– Tehát jól bánsz a szavakkal – mondta, mintha soha nem szakadt volna félbe a beszélgetés.

Bólintott.

– Azt hiszem, igen.

– Akarok írni egy regényt – mondta. – Az életemről. Ha olyan jó vagy, mint ahogy állítod, segíthetnél. De jó legyen ám. Oda akarom adni David Bowie-nak, hogy olvassa el, és csináljon velem egy albumot. Azt akarom, hogy ő legyen a producer. Mindenképpen. Van néhány dal a fejemben, amihez kellenének a megfelelő arcok. Olyan arcok, mint Bowie.

Szívat engem, gondolta elsőre a férfi, aztán meglátta a nő arcát, a szeme csupa kihívás.

A férfi kinyújtotta felé a jobb kezét.

– Reno vagyok – mondta. – Hamburgból… Bár, igazából tökmindegy, honnan jövök. Én vagyok a te embered.

A nő belecsapott a tenyerébe, és meglepő erővel szorította meg, aztán mosolygott, hogy kilátszottak rossz fogai.

– Az én emberem? – susogta gúnyosan. – Nem kell nekem több ember – csak valaki, aki leírja, amit mondok, és közben nem megy az agyamra.

Így kezdődött a dolog, négy héttel ezelőtt. Juan bárjában rendezkedtek be az egyik hátsó sarokban. Nico szinte mindennap eljött, mindig fél tizenkettő körül. Két-három órát beszélt, a férfi pedig jegyzeteket készített. Nem mindig volt könnyű követni a nő gondolatait, ráadásul a hangulata is ingerült volt és változékony. Néha megállás nélkül beszélt az anyjáról, Berlinről, New Yorkról, Lou-ról és Andyről, és persze Jimről, a lelki testvéréről, imádott Jimről beszélni. Aztán megint hallgatásba merült, mint valami álomba, ahonnan jobb, ha fel sem ébresztik, és egyszer még sírt is, egészen halkan és nyugodtan, könnyei lassan folydogáltak. A férfi nem értette, miért: valami sínekről beszélt, egy férfiról, akit csak A-nak nevezett, a fiáról, Ariról, aztán felzokogott, és heves mozdulattal lesöpörte az asztalon álló két whiskyspoharat, amelyek csörömpölve robbantak szét a padlón. Később átölelte a férfit, és mintha szerelmesek volnának, a nevét suttogta a fülébe, mint valami ígéretet, mintha a következő találkájuk a bár feletti szobák egyikében végződhetett volna.

Ma, 1988. július 17-én akarta neki felolvasni az első fejezetet. Még az előző éjszaka is ezen dolgozott. És bár az a sztori David Bowie-val nyilván nem volt több holmi agymenésnél, annyi bizonyos volt, hogy a könyv tényleg piszkosul jó lesz, a férfi pedig nem tudta magát kivonni a furcsa, sötét asszony bűvköréből, és kívánta, hogy – legalább néhány pillanatra – boldognak lássa őt.

Már a második sörét itta; majdnem egy óra volt.

A bár kezdett megtelni. Nico mindig meg tudta lepni. Azt mondta, már régóta nem használt semmi kemény cuccot, és általában sokkal kiegyensúlyozottabb és megbízhatóbb lett, most, hogy a fia is a szigeten van, és új dalokon gondolkodik, és sokat gyakorol a harmóniumon. Miért pont ma ne jönne el? Talán fél attól, ami a könyvben áll? Attól, amit elmesélt neki? Érezte, ahogy egyre idegesebb lesz. Csak halvány elképzelése volt, merre lakik a nő. Valami barátoknál a hegyekben, néhány kilométerre kifelé a központtól, említette egyszer. Talán menjen elé, keresse meg? Mindig biciklivel jött, amit aztán a bár előtti lámpaoszlophoz láncolt. Biztosan nem örülne neki, ha a házában keresné fel. Főleg így, hogy nem árulta el neki, hol lakik, Nico pedig jól ismerte a szigetet. Az ötvenes évek óta járt Ibizára. Az anyja is élt itt.

Délután két óra körül fizetett, biccentett Juannak, és elindult.

Nem valószínű, hogy megtalálom, gondolta, inkább majd ő talál meg engem.

Elindult a kikötő felé, hóna alatt a hippi-piacon vásárolt bőrtáskába rejtett kézirattal.

Első rész

BERLIN, 1945

1. fejezet

Hallotta a vonatokat. Mintha éjjel-nappal a ház mögött csattogtak volna a horizont felé.

– Christa – mondta a nagymamája, miután Berlinből Lübbenauba költözött, és mintha nyomatékot akarna adni a szavainak, megfogta unokája kis kezét. – Nem szabad a sínekre menni, soha. Akármikor jöhet vonat. – Aztán amikor Christa bólintott, hogy mutassa, már régen tudja, hogy a vonatok veszélyesek, a nagymama folytatta. – A nagypapa fontos ember. Ő gondoskodik róla, hogy minden vonat megérkezzen a céljához. Ezért lakhatunk mi ebben a szép nagy házban.

Christa másnap mégis a sínekre hajtotta a fejecskéjét, érezte a vas hidegségét, és hallgatózott.

Ulli, az unokatestvére, aki ugyancsak hatéves volt, kinevette.

– Te meg mit csinálsz?

Christa nem mozdult. Vajon a vonatot hallja? Azért vibrál így a vas a füle alatt?

Ulli követ hajított a sínre, majdnem eltalálta a fejét.

– A vonatot hallgatom – mondta a kislány halkan.

Az első vonaton, amit látott, és ami egészen lassan gördült el a házuk előtt, egy hosszú csövű, zöld monstrum állt – akár egy alvó, vastestű állat, érdekes volt, és egy kicsit félt is tőle.

Egy darabon futott a vonat mellett, hogy jobban megszemlélje a monstrumot, de Ulli ismét mellette termett. Folyton kíváncsiskodott, állandóan azt akarta tudni, mire gondol Christa, mintha az ő fejében nem lennének saját gondolatok.

Kinyújtotta a kezét, hogy megsimogassa a vastákolmányt, Ulli azonban elé tette a lábát, így a kislány elesett, és felszakította fehér harisnyáját. Vér szivárgott a térdéből, a kiszakadt anyag látványa azonban rosszabb volt, mint a fájdalom. Később, amikor be kellett vallania az anyjának, mi történt, Ulli még mindig nevetett.

– Christa megsimogatta a tankot, akkor esett el, akkor tette tönkre a harisnyáját.

A második vonattól azonban megijedt. Nyikorogva és pöfékelve állt meg, rajta emberek, nem is, inkább csak sötét szempárok. Merev, bánatos tekintettel bámulták rácsok mögül, Christa egészen megbénult a látványtól. Miért zártak embereket a vonatba? Annak a vonatnak, amivel ő érkezett Berlinből, voltak ülései meg ablakai, amelyeken keresztül nézhette a tájat, a mezőket, sőt, egyszer még egy széles folyót is látott, amelyen egy hajó úszott. Egyedül az ablakot kinyitni és kihajolni nem volt szabad, azt az anyja megtiltotta.

A rácsok közül egy helyen még egy kéz is kinyúlt. Kicsi volt és piszkos; a körmei töredezettek, néhol véresek. Egy kisgyerek vagy egy nagyon fiatal nő keze. A lokomotív éleset füttyentett, amitől Christa összerezzent. Önkéntelenül a zsebébe nyúlt, és kivett egy almát. Amikor a vonat nagy csikorgással újra megindult, az almát a kézbe helyezte; az apró, piszkos ujjak azonnal rákulcsolódtak a gyümölcsre, és a kéz eltűnt a vonat belsejében.

Hirtelen ott termett mellette a nagymama, és visszarántotta, mintha attól félne, hogy Christa a vonat alá kerülhet.

– Gyerekem, mit művelsz? – kiáltotta szinte kétségbeesetten.

Christa még mindig azt a pontot nézte, ahol az imént a kezet látta. Eltűnt, és nem bukkant föl többé.

– Ez milyen vonat? – kérdezte, míg a nagyanyja szokatlan vehemenciával igyekezett letaszigálni a peronról. – Miért nincsen rajta ablak?

– Ezek szegény emberek – mondta halkan a nagymama. – Zsidók, akiket táborba visznek, de most haza kell mennünk vacsorát készíteni, anyád és a nagyapád mindjárt hazaér.

Az esti meséért minden este a nagypapa volt a felelős – már amikor otthon volt. Szinte minden mesét kívülről tudott. A Holle anyót, a Jancsi és Juliskát, és Christa kedvencét, a Hamupipőkét is. Amikor Christa este megkérdezte, tudna-e olyan történetet mesélni, amelyben zsidók vannak, a nagyapja a homlokára tolta a szemüvegét, mint mindig, amikor valami meglepte.

– Ez meg honnan jutott eszedbe?

– Láttam egy kis kezet, egy vonatból nyúlt ki – magyarázta neki. – Abban a vonatban zsidók voltak.

– Zsidókról nincsenek történetek – mondta a nagyapja, akinek mindig dohány- és kávéillata volt. – A zsidók azért voltak a vonaton, mert egy messzi országba viszik őket, és ott a saját völgyükben élhetnek majd. Viszont nem szabad ám olyan közel menni a vonathoz – folytatta zengő hangon –, mert… – Aztán hirtelen elnémult.

– Mert, miért nem? – kérdezte Christa, hogy segítsen.

– Mert az nem jó – mondta, és Christa orra hegyéig felhúzta a takarót. – Most pedig elmesélek neked egy történetet egy elátkozott békáról. Tudod, ott a Spreewaldban is sok béka él. Nyáron lehet hallani, ahogy brekegnek. Nagyon kell ám figyelni, lehet, hogy van köztük, amelyiket elvarázsolták, amelyik talán egy királyfi, és szájon akar csókolni.

Többé egyetlen vonat sem állt meg a házuk mögött, mintha a nagyapja ügyelt volna rá, hogy egy se álljon meg, nehogy megijesszék az unokáját. A legtöbb szerelvény különben is éjszaka járt. Christa álmában hallotta, hogy zörögnek és fújtatnak: szétszabdalták az álmait, és tettek róla, hogy féljen aludni.

Gyermekkorának leghangosabb zaja – amitől a vér is meghűlt benne – egyfajta dübörgés volt, amely éjszaka töltötte meg a levegőt. A ház fölött repülőgép húzott el, aztán robbanás rázta meg a falakat, az anyja a szomszéd szobában felsikoltott, és kirohant az utcára.

– Bombáznak! – sikoltozta. – Ugyanúgy, mint Berlinben!

Christa is kiszaladt, megfogta az anyja kezét, hogy megnyugtassa. Nagyapja lágy hangon igyekezett a lelkére beszélni.

– Azt hiszem, a repülő a mieink közül volt, véletlen hagyta el a bombát. Semmi több nem történt.

Másnap Christa és Ulli mély gödröt fedezett fel az erdőben. Kicsavart törzsű fák hevertek körülötte, a föld pedig úgy szét volt túrva, mintha egy óriás próbált volna kiásni valamit.

Ulli talált néhány madártollat, Christa kezébe nyomta.

– Miért is nincs neked apád? – kérdezte. – Apja mindenkinek van, még ha a háborúban is. Csak neked nincsen.

Egy hajszál választotta el tőle, hogy feldühödjön és toporzékolni kezdjen, de akkor összepiszkolódik a fekete lakkcipője.

– Az apám kém – mondta. – Azért nem él már. Törökországban volt. – Nem tudta már, honnan vette ezt a magyarázatot, de tetszett neki. Fogalma sem volt neki sem, mit jelentenek ezek a szavak. Később, amikor első osztályba járt, még több magyarázatot eszelt ki, hogy miért nincs apja, még olyan sem, aki katona. Az apám elrepült egy ejtőernyővel; az apám elsüllyedt egy hajóval.

Igazából azonban tudta, hogy az apja Kölnben él, ahol ő is született, és nem akarja látni sem őt, sem az anyját. Ezért, és mert valaki fejbe lőtte, mikor már eleve súlyos sebesült volt, az anyja néha halkan sírdogált. Grete azt hitte, Christa nem látja, pedig világosan hallotta; azt is hallotta, amikor az anyja Helma nagynénjének panaszkodott. – Päffgenék mocskosul meggazdagodtak a sörfőzésből, de nekünk nem küldenek semmit, egy huncut márkát se. Wilhelmnek még az esküvőt is érvényteleníteni kellett.

– De persze nagy katolikusok, és minden vasárnap a templomba rohannak. És Christával mi lesz? – vélekedett Helma néni. – Büszkék lehetnének, hogy ilyen szép kis unokájuk van.

– Christa nem érdekli őket – felelte Grete.

Christa nem érdekli őket. Ezt a mondatot akarta eszébe vésni, de igazából szívesebben emlékezett rá, hogy Helma néni szépnek nevezte.

Még a tanárának, Frau Karsunkénak is tetszett a szép, szőke haja.

– Helyénvaló, hogy mindig ilyen szépen befonva hordod a hajad – mondta gyakran az órákon. – A Führernek is tetszene.

Christa ilyenkor kicsit pukedlizett, de magában nevetett Frau Karsunkén és a beszédén – helyénvaló, meg Führer.

Nagyapja mostanában máshogy ejtette ki a Führer szót: sötétebben, a foga között. Esténként, amikor azt hitte, Ulli és ők már ágyban vannak, a nagyszobában egy ládából készüléket vett elő, amelyen zenét és híreket lehetett hallgatni. A szavak nagyon pontosan és tisztán koppantak. Katonákról volt szó, veszteségekről, repülőgépekről, és a Führerről, aki megbetegedett, hallotta Christa, amikor újfent az ajtóhoz lopakodott, és halkan kinyitotta. Ullit nem érdekelték a felnőttek titkai, Christát azonban annál inkább. Minél idősebb volt egy felnőtt, szemlátomást annál több titkot őrzött. Nem, ez nem volt teljesen igaz: Bertha nagymamának kevesebb titka volt, mint az anyjának, Gretének. A legtöbb titka azonban egyértelműen nagypapinak volt: mostanában élelmiszert dugott el, dobozokat rejtett egy ládába, a rekettyésbe, egy vastag könyvből olvasva külföldi szavakat motyogott maga elé. Amikor Christa rajtakapta, elmosolyodott, és azt mondta: mindenre fel kell készülni, kisasszonykám. Fel kell frissítenem az ismereteimet. Ha jönnek az oroszok, hadd szóljak hozzájuk a nyelvükön. Akkor nem lesz bántódásunk.

{1} Hagyj nyernem, hagyj meghalnom,

Hagyj szeretnem, hagyj repülnöm.

Nico: Álmok birodalma (ném.)