A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sarah Wilson / First We Make the Beast Beautiful

Pan Macmillan Australia Pty Ltd. 2017

A mű először az Édesvíz Kiadó gondozásában
2019-ben jelent meg azonos címmel.

Fordította

Kovács Zsuzsa

Szerkesztette

Márkus József

Copyright © Sarah Wilson, 2018

Hungarian translation © Kovács Zsuzsa, 2026

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2026

Original cover design: Daniel New / OetomoNew

Original cover illustration: printmyfish.com

Original cover and internal concept: Sarah Wilson

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

A könyvben olvasható információk csupán tájékoztató jellegűek, nem pótolják egyetlen egészségügyi probléma diagnózisát, kezelését sem. Nem helyettesíthetik a képzett egészségügyi szakemberrel folytatott konzultációt. E könyv tartalma csupán segítséget nyújt egy egészségügyi szakember által előírt észszerű és felelős kezelési programhoz. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért vagy téves alkalmazásáért.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette eyelab.design

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 9789636302863

Tartalomjegyzék

Az első darabka

Mert senki nem tudja…

A valami más

Csak finoman, gyengéden

Csak meditálj

Lassan…

A valami más (2. rész)

Bipoláris?

Közelebb

Spirálok

Szépítsd meg a szörnyeteget

Fontos a fájdalom

Végezd el a munkát

Döntésképtelenség

Lépj ki a helyzetből

Tér

Határok építése

A legjobban imbolygó asztal a kávézóban

Kegyelem

Az utolsó darabka

Köszönetnyilvánítás

Öt ajánlott, kiegészítő olvasmánylista

Hol keress segítséget

Néhány fontos tudnivaló a könyvről

• Nem vagyok egészségügyi szakember. A saját személyes és kreatív reakciómat írom le az állapotomra, és az ezzel kapcsolatos kutatást. De felkértem három orvost az elolvasására, hogy biztosítsam az itt közölt információk megbízhatóságát.

• A tudományos hivatkozások lábjegyzetként megtalálhatók a sarahwilson.com weboldalon. Tudom, hogy az ezen a téren végzett tudományos munkák gyakran pontatlanok, és ellentmondhatnak egymásnak.

• A szöveg nomád természetű. Tanításokon kígyózik keresztül vitairat, oktatói és életrajzi jelleget váltogatva. Mert ez adja vissza a legjobban azt, ahogyan én megéltem az utazásomat ebben a tárgyban.

A PONDRÓ ÉBREDÉSE

Így változhat meg az emberi lény.
Adott egy pondró,
ki szőlőlevél-függő.
Hirtelen felébred,
nevezd kegyelemnek vagy bárminek –
valami felébreszti, és már nem pondró többé.
Ő az egész szőlőskert,
és a gyümölcsös is, a gyümölcs, a fatörzs,
a növekvő bölcsesség és öröm,
melyet nem kell felfalnia.

RÚMI

Az

első

darabka

Amikor első alkalommal találkoztam Őszentségével a Dalai Lámával, feltehettem neki egy kérdést. Emberei elmondták, hogy hajlamos csak mesélni és mesélni, úgyhogy csak egyetlen kérdésről lehet szó.

Persze, hogy izgultam! Egyetlen kérdés.

Őszentségével az interjút egy magazin számára készítettem, melynek rovatában a jobb élethez vezető különböző utakat fedeztem fel. A rovat az okosabb összeállításaim egyike volt. Szorongásos betegségem olyan szinten kötött röghöz, hogy a normális munkához túl beteg voltam, a szükséges gyógykezelésekhez pedig túlságosan levert. Ezért összeállítottam egy sorozatot, melyben az öngyógyítás különböző módjait teszteltem. Kettőt egy csapásra!

Napokig ezen gondolkodtam. Hogyan szűkíthetném le a dolgokat A kérdésre, amely mentőövet jelent mindazon nyugatiak számára, akik a gyógyulás értelmesebb útját keresik az élet ködös, szorulásos, szívszorongató félelmein át? A választás felelősségétől zúgott a fejem, és szélsebesen száguldoztak a gondolataim. Pontosan mi az, amit tudnunk kell? Azért vagyunk itt, hogy fejlettebb lényekké váljunk? Miért vagyunk annyira egyedül? Van valamilyen magasztosabb célja a ránk szabott úgy 85 évnek?

Amikor néhány héttel később találkozunk, Őszentsége kezet csókol nekem, és félrerúgja a papucsát. Egymás melletti süppedős fotelekben ülünk a szálloda halljában. Még mindig nincs meg az egyetlen kérdésem. Ezért felteszem azt a kérdést, amelyik az adott pillanatban éppen a legjobban foglalkoztat:

Hogyan hallgattathatom el az elmémet?

Érti, szeretném megállítani azt a szorongató csevejt, ami annyira idegessé és nyugtalanná tesz minket, és nem engedi, hogy megragadjuk a jelen pillanatot a jógaóra végén, miközben az oktató úgy beszél róla, mintha egyszerűen csak levehetnénk az üzletben egy polcról.

Őszentsége kuncog, kifújja az orrát egy papírszalvétába, majd bedugja elöl a tógájába, ahogyan az én negyedikes tanítóm szokta.

– Hasztalan próbálkozás – mondja. – Butaság! Lehetetlenség elérni! Ha képes rá, nagyszerű. Ha nem, csak az idejét fecsérli.

– De Ön nyilván képes rá – mondom.

Hiszen a pápa katolikus, a dalai Láma pedig nyilván le tudja csendesíteni az elméjét, nem?

– Neeeem! Ha egy évig ülnék egy hegy barlangjában, akkor talán sikerülne. De nincs rá garancia – rázza a kezét –, és egyébként sincs rá időm.

Van jobb dolga is, mondja, például világszerte nagy tömegeket tanítani az önzetlen szeretetre.

Őszentsége aztán mesél nekem egy nemrégiben tett japán útjáról, arról, hogy hogyan pattan fel hajnali 3 órakor mindennap a futógépére, és beszél a haragkezelésről (igen, a Dalai Láma is be tud pöccenni!). Ennél többet azonban nem mond arról a kínzó emberi tapasztalásról, hogy egy szorongó, eszeveszett elme lohol előttünk, amelyet épphogy nem tudunk megragadni, amely megőrjít minket, és azt a képzetet kelti bennünk, hogy mindent szörnyen elbaltáztunk. Mintha az egész téma untatta volna.

Letört lelkesedéssel, szorongva távozom. Nem kaptam meg a csillogó felismerést a rovatomhoz. De néhány nappal később azon kaptam magam, hogy a látszólag semmilyen válaszát védem az én jó barátommal, Ragnival szemben, és ráébredtem, hogy mit is tett Őszentsége.

Olyan választ adott nekem, amely kiabálva, csupa nagybetűvel hirdeti: JÓ VAGY ÚGY, AHOGY VAGY!!! Egy nagy, kövér, vöröstógás ölelést kaptam tőle – és velem együtt mindenki, akit hajnali 4-ig ébren tartanak a zúgó gondolatok, és badarságokkal traktálva kergetik elkeseredett kétségbeesésbe szegény lelküket. Tökéletes volt.

Na mármost, amikor rájössz, hogy egy hatalmas, mindent befelhőző problémát, ami miatt eddig szorongtál, már nem kell megoldani, valami fura dolog történik. Veszel egy mély, friss levegőt, egy kicsit nyújtózkodsz, elengeded a szorítást, és továbblépsz, hogy jobb dolgokkal foglalkozz.

Gyanítom, hogy te is azért olvasod ezeket a sorokat, mert szorongó ember vagy, akinek az elméje túl gyors, túlságosan felpörög és zabolátlan. És lehet, hogy hozzám hasonlóan te is mindent megpróbáltál már, hogy javíts ezen az emésztő problémán, mert a szorongó ember tényleg igazán keményen küzd mindig. És hajlamos azt gondolni, hogy mindent helyre kell hoznia.

És, amint bennem, talán benned is felmerült már a kérdés, hogy létezhet-e más út.

Szeretném már a legelején leszögezni: azért írom ezeket a sorokat, mert meggyőződtem arról, hogy lehet szorongás és csevej a fejedben, ébredhetsz hajnali 4-kor, vehetsz komolyan mindent – és mindemellett élhetsz nagyszerű életet.

Hahó, a Dalai Lámától tudom!

Sőt, ennél is tovább megyek egy kicsit. Meggyőződtem róla, hogy éppen a szorongás maga lehet az, ami egy nagyszerűbb élet felé vezető ösvényre terel majd.

Amikor Isten kiosztotta az Útikalauzt az Élethez, én a WC-n ültem. Vagy pelenkát teregettem, hogy segítsek Anyának. Azt hittem, én voltam a Földön az egyetlen, aki nem kapta meg.

Tizenöt éves voltam, amikor először kólintott fejbe ez a felismerés, és éppen ázsiai módra guggolva kuporogtam egy függöny mögött egy canberrai bevásárlóközpontban arra várva, hogy kiderüljön, megnyertem-e az első Miss Gee Bees modellversenyt.

Ha túl fiatal lennél ahhoz, hogy tudd: a Miss Gee Bees az egykori Grace Bros. óriás áruházlánc tini ruhaszekciója volt.

Néhány hónappal azelőtt megállított egy matróna kinézetű eladóhölgy a próbafülkéknél, miközben a melltartókat nézegettem, és megkérdezte, hogy lefényképezhet-e. Beleegyeztem, és belemosolyogtam-fintorogtam a kamerába. Két hétre rá kaptam egy levelet, amelyben meghívtak az áruház központi színpadán zajló utolsó fordulóra. Kilátásba helyeztek egy modellszerződést, egy fotózást a Dolly magazinban, és egy melltartó/bugyi ajándékcsomagot.

A többi versenyző ott cseveg és nevetgél, miközben a zsűri bejelentésére várunk. Mind divatosak és tökéletes pomponlány kinézetűek, és mintha ugyanazt a Best&Less tűsarkút és fekete nejlon miniruhát adták volna rájuk, amit folyton igazgatnak a feneküknél, de a fejüket meg nem mozdítanák, hiszen azzal elrontanák a nagy műgonddal belőtt-lakkozott frufrujukat, melynek néhány tincsét a szemük elé lógatták.

Én nem kaptam meg az erre vonatkozó utasításokat.

Bokáig érő fehér műszálas parasztruhát viselek bézs színű aerobic zoknival és viseltes, cserzett Sportsgirl bakancsot, melynek fel van hasadozva a nyelve. Kicsit mintha Linda Kozlowski köszönne vissza a Krokodil Dundee-ból. És halványan felsejlik a Távol Afrikától is. A ruhát egy iskolatársamtól kértem kölcsön, és gondosan bevettem néhány centiméterrel a karcsúsított hercegnő-derekát, hogy passzoljon. Apa megragasztotta a hasadásokat a bakancsom nyelvén, és éjszakára feltette a vízmelegítőre száradni.

Ideges vagyok. És, édes Istenem, borzasztóan egyedül érzem magam.

És hát ez történt: amikor a második körömet tettem a kifutón a szombat délelőtti vásárlók tömegei előtt, a zsűrihez érve megpördültem. Minden szem rám szegeződött.

És. Akkor. Az idő mintha megállt, a világ pedig elcsendesedett volna, ahogyan a bozóttüzek előtt szokta.

És. Akkor. Egy szorosan összepréselt WC-papír párna esett ki a ruhám alól leheletnyi puffanással, egyenesen a zsűri orra előtt.

Félszeg, fejletlen kamaszként ezt az eszközt vetettem be – az oldalamon a bugyim alá gyűrtem, hogy legyen valami csípőm, ugyanis eredendően nem volt. Általában farmert hordtam, és annak a zsebeit tömtem tele WC-papírral. Utána kimostam, majd a napon megszárítottam, és kész is volt a papírmasé „gömbölyület”. Emellett két-három pólót hordtam egyszerre, és egymásra tekertem az ujjaikat, valamint térdzoknit félcipővel, hogy kiegyensúlyozzam alulfejlett alakomat. A női alak optikai illúziója voltam, amit minden reggel gondosan, kínos igyekezettel fel kellett építenem.

A tömeg végéből Apa kiáltott be, „Te kis szépsééééég!”, ahogyan a sportversenyeken is tette mindig, ha az öcséim, a húgom vagy én akárhányadikként is futottunk be a célba.

A függöny mögött futásnak eredtem.

Megaláztak? Megszégyenítettek? Nem. Nem ez volt a baj. A megpróbáltatás pánikot váltott ki nálam, a legalapvetőbb fajta, teljes súlyával rám nehezedő és magányos pánikot.

Kifulladva és ugrásra készen ültem a kocsiban a hazafelé vezető úton a második helyezettnek járó melltartó- és bugyicsomaggal. Teljesen elveszítettem a lában alól a talajt, veszedelmesen sodródtam. Abban a pillanatban meg voltam győződve róla, hogy nem kaptam meg. Nem „kaptam meg” az élet-csomagot. Ahogy a bolygón rajtam kívül mindenki más. Nekik megvolt az Útikalauz. Megvolt az iránymutatásuk, amelyből tudhatták, hogyan vegyenek részt egy kedélyes beszélgetésben. Tudták, hogyan álljanak neki a pályaválasztásnak. Úgy tűnt, hogy tudják, miért jöttek a világra. Basszus! Basszus! Hogyan fogom így végigcsinálni ezt az úgynevezett életet?!

De! Az öregedés egyik kedves, értékes velejárója az, hogy végül csak leesik, hogy nem, nincs útikalauz. Egy szép napon hirtelen megérted: A világon senki nem kapja meg! Senkinek sincs fogalma arról, hogy mit művelünk mi itt.

A helyzet az, hogy nagyon is sok energiát fektetünk abba, hogy úgy nézzen ki, mintha megkaptuk volna, hogy természetesen tudjuk, hogyan kell elvégezni ezt az életnek nevezett kunsztot. Inkább magunkra erőltetünk egy mosolyt, mintsem hogy eláruljuk az ismerőseinknek, hogy kétségbeejtően magányosak vagyunk. És hangos, bő lére eresztett beszédeket tartunk a puccos vacsorákon, hogy mindenki megbizonyosodjon a bizonyosságunkról. Viccesek vagyunk.

Stephen Fry így ír a The Fry Chronicles című művében: „a biztonság, könnyedség, magabiztosság és bizonyosság általam hordott álarca (melyet oly könnyedén viselek, hogy a vonásai gyakran emelkednek elégedettségnek és önbizalomnak tűnő önelégült mosollyá) valójában a szorongás, az önbizalomhiány, az önundor és a félelem állapotát fémjelzi, melyben az életem nagy részét éltem és élem ma is”.

Erről két dolgot szeretnék mondani.

1. dolog. Végtelenül hihetetlen megkönnyebbüléssel jár tudni, hogy mind álarcot viselünk… és látni, ahogyan belebújnak. Ó, édes Jézusom, nem vagyunk egyedül! Együtt vagyunk ebben! Nem valami gonosz káröröm ez, hanem a végső kapcsolódás. Tényleg az. Az én csodálatos és kegyetlenül őszinte barátom, Rick, egy reggel azzal hívott fel, hogy pontosan miért is írom ezt a könyvet.

– Mert nem tudom nem írni, és mert elegem van a magányból – válaszoltam. Majd idéztem neki Alain de Botton filozófus The Book of Life című könyvéből, amit aznap reggel olvastam: „Muszáj egyedül szenvednünk. De legalább kinyújthatjuk a kezünket a mi hasonlóképpen gyötrődő, összetört és – mindenekelőtt – szorongó felebarátaink felé, mintha a lehető legkedvesebbként csak ennyit mondanánk nekik: Tudom…”

– Jól van – mondta Rick, és letette a telefont.

2. dolog. Amikor rájössz, hogy nincs útikalauz, hirtelen megmutatkozik egy lehetőség. Ha senki sem tudja, hogy mit művelünk, akkor nincs „helyes” módja sem annak, ahogyan élünk, és akkor biztosan megválaszthatjuk a magunk módját. Igen?

Az én csodálatos Ben fivérem nemrég azt kérdezte tőlem telefonon, hogy emlékszem-e arra, amikor egy nő parfümje miatt fenn maradtam a buszon.

Nem. Ha azonban Ben, a család elefántja mondja, akkor az úgy is volt. Ben tizenhat hónappal fiatalabb nálam, és csak most tudatosul bennem, hogy a sok-sok év alatt ő egyensúlyozott ki engem a maga nyers „Sarah, ne foglalkozz vele” határozottságával. Ő volt az én Morkom Mindy-je.

Azt meséli, hogy nyilvánvalóan annyira agyonnyomott a mellettem ülő hölgy felől áradó bűz, hogy eltakartam az arcomat, és ezzel jó néhány megállót kihagytam. A parfümök mindig is szorongással töltöttek el. Hatéves voltam.

Nagyon, nagyon régóta szorongok. Nem tudom, mikor vagy hogyan ütött be, de nem emlékszem olyan időkre, hogy ez ne lett volna bennem.

Tizenkét évesen diagnosztizáltak nálam gyerekkori szorongást és álmatlanságot, a tízes éveim végén bulímiát, majd nem sokkal ezt követően obszesszív-kompulzív zavart, utána depressziót és hypomániát, majd a húszas éveim elején mániás depressziót – vagy, ahogyan ma nevezik, bipoláris zavart.

Körülbelül három tucat pszichiáterhez, pszichoterapeutához és spirituális gyógyítóhoz jártam – egyenként éveken át – általában hetente kétszer. Tizenhét és huszonnyolc éves korom között szedtem epilepszia, valamint szorongás elleni gyógyszereket és antipszichotikumokat. Átestem kognitív viselkedésterápián, neuro-lingvisztikus programozáson (NLP), hipnoterápián, freudi pszichoanalízisen, spirituális tanácsadáson és homokjáték terápián. Hosszú, magányos időszakokra ki kellett lépnem az élet áramlásából, hiányoztam az iskolából, kétszer hagytam ott az egyetemet, többször felmondtam, és volt, hogy akár egy évig a házból kilépni sem voltam képes. Szintén kétszer.

Most már elmondhatom, hogy mindez a szorongás volt. Az egész. Csak más és más megjelenési formában.

Huszonhét évesen azonban úgy határoztam, hogy a magam útját követem. Melbourne-ben éltem, és étteremkritikákat és celebhíreket írtam a vasárnapi újságnak. Volt egy heti véleményrovatom is. Csütörtök esténként írtam meg, és nagyon jól éreztem magam a nyomás alatt, amikor is kiereszthettem a gondolataimat a hajléktalanokkal, a feminizmussal és azzal kapcsolatban, hogy a férfiak vajon miért mindig kettesben végzik az intenzív gyaloglás edzésüket. Nem sokkal korábban szakítottam az első barátommal, és egy művésszel laktam egy, a közeljövőben lebontásra ítélt lakásban a South Yarra negyedben. A falakra írtunk, borostyán nőtte be a konyhát, pörkölteket főztünk. És tudatosan igyekeztem felfedezni a szexet. Későn kezdtem, és addig csak egy partnerem volt. Készen álltam a játékra; mókás kísérlet volt, ami nem fájdalmon, és nem is kompromisszumon alapult. Úgy éreztem, rendbe jöttek a dolgok, és megérintett valami klassz áramlás.

Így aztán szakítottam a pszichiáteremmel, akihez akkor már hosszú ideje jártam. Pontokba szedve megindokoltam neki, hogy miért kell a saját utamat járnom. Készen állok, mondtam neki. Ez itt most maga a dolog, az igazi dolog. Az élet nem felkészülés, nem főpróba. Készen állok a munkára. Csak kemény munka, nem? Tudok keményen dolgozni. A lényeg az, hogy veszettül szítsam a tüzet. Megrázta a kezemet, amikor kiléptem a homályosan megvilágított, Albert Parkra néző melbourne-i rendelőjéből. Ma már elismerem, hogy valószínűleg egy enyhén mániás felfutó hullámot lovagoltam meg éppen.

Hat hónapra rá az utolsó gyógyszerem is elfogyott. Egytől egyig kiürültek az üvegcsék. Én pedig egyszerűen úgy döntöttem, hogy nem íratom fel őket újra.

A látszat ellenére nem olyan volt a pillanat, mint valami monumentális útelágazás, ahonnan soha többé nem lehet majd visszafordulni. Az életem fontos pillanatai már csak ilyenek – lassan tűnnek elő, mint egy polaroid kép. Gyanítom, hogy keveseknek adatnak meg az azonnal megragadható „aha!” pillanatok. Különösen ami minket illet, akik el vagyunk zárva a szorongás ködös birodalmában, ahol a normál és a neurotikus között észlelhető határok egy bizonyos ponton megszűnnek létezni.

Ezeket leszögezve úgy vélem, hogy az én felnőtt utazásom – az, amelyet most megosztok veled ebben a könyvben – akkor kezdődött, amikor azon a késő őszi délelőttön kiléptem a pszichiáterem rendelőjéből. Emlékszem a lágy fényre. Emlékszem, hogy a villamosmegálló felé menet diadalmasan ökölbe szorítottam a kezemet. A saját szabályaimmal készültem kezelésbe venni azt, ami mindenki szerint betegség volt, és tudtam, hogy készen állok rá, hogy ezek szerint éljem az életem. Sokszor megkérdezik, hogyan csináltam. Csak annyit mondhatok, hogy ezt választottam. Meghoztam egy döntést, majd tartottam magam hozzá, és közben nagyon erősen motivált az, hogy – őszintén – semmi más nem vált be. Rengeteg „funkcionáló” neurotikussal beszéltem az évek során, akik ugyanezt mondták. Te döntesz. Talán nem is tudod az okát, de megteszed. Elkötelezed magad. Aztán jöhet a munka.

Hát persze. Aztán elbotlasz. És elcseszed. És kezdheted az egészet elölről.

A harmincas éveim közepén kiújult a mániás viselkedésem. És az obszesszív-kompulzív zavarom. Tizenegy-tizenkét éves korom óta küzdök az OCD-vel. Meg kell érintenem és ellenőriznem kell dolgokat, és háromig számolok kézmosás közben. Csak estére szól ez a rituálé. Megérintem a villanykapcsolókat és a vízcsapokat, miután mindenki lefeküdt, és megnézem – miközben háromig számolok annyiszor, hogy hárommal osztható legyen –, hogy mi van az ágyam alatt. Gyerekkoromban elég sok mindent hármasával számoltam – repedéseket, csepegéseket, azt, hogy hányszor fordítom át a párnámat a hűvösebb felére, amikor nem tudok aludni. Tudom, hogy mikor rosszabbodik. A számolásom a hármas sorozatokról négyesekre és ötösökre vált.

Harmincöt évesen életemben másodszor öngyilkos gondolataim támadtak. Kilenc hónapig nem tudtam kilépni a házból, illetve nem tudtam dolgozni. Újra széthullott minden.

Először huszonkét évesen fordult elő velem, de erre majd még később visszatérek.

Azóta visszamentem a terapeutákhoz. Újra gyógyszereket szedtem. Aztán újra abbahagytam. Az év során nagyobb hullámokban kapnak el a szorongásos rohamok. Váliumot tartok a fürdőszobában. Szükség lehet rá.

De ez az utazás az, amit alapvetően folytatok. Botladozom tovább, meg-megállva, majd újra nekiiramodva járom folyamatosan az utat, hogy megtaláljam a módját, hogyan jöhetnénk ki jobban egymással – én és a cimborám, a Szorongás.

Ez minden, amit teszek.

Amint valaki néhány éve a blogomon írta: „Sarah, te csupa küzdelem vagy, megérkezés nélkül”. Igen, és szerintem ez a lényeg. Huszonkét éves írói pályafutásom alatt több mint 1500 bejegyzést írtam a személyes blogomba, és több száz (vagy több ezer?) kínos gondossággal szerkesztett cikket tizenegy különböző magazinba és újságba, amelyekben különböző ötleteket és élet-hackeket próbálok ki, amelyek így vagy úgy mind mire irányulnak?… na, mire?… a szorongásom megfejtésére. Elég öncélú pályafutásról van szó.

És hol érek földet? A modern orvoslás minden bizonnyal jobban szeretett egyéni diagnózisokként foglalkozni a különböző nyavalyáimmal – a bipoláris zavarral, a szorongásos rohamokkal, az obszesszív-kompulzív zavarral, az álmatlansággal, valamint a seregnyi autoimmun betegséggel, amelyeket az évek alatt felmutattam (pszichiáteredet és belgyógyászodat találkozni ne engedd!). Ezzel szemben én? Én úgy gondolom, hogy az összes bajom a szorongásra vezethető vissza. Vagyis arra a viszkető érzésre, hogy a dolgok nincsenek rendben; arra a halkan döngicsélő nyugtalanságra. Akárhogy nevezik is az orvosok, az érzés ugyanaz marad: az a gyomorszorító, hátulról megragadó, szívszorongató érzés, mely egyre szorosabb spirálban tekereg bennem, és mindent egyre jobban és sürgetőbben felgyorsít, hogy hamarosan gyorsabban rohanok lefelé a meredek lejtőn, mint ahogy szegény kipörgő lábaim cipelni tudnak.

Tisztában vagyok vele, hogy sok orvos talán nem értene egyet ezzel, és valóban, lehetséges, hogy tévedek. De úgy gondolom, hogy ideje megvizsgálni az elgondolást. Ideje, hogy belemenjünk ebbe a beszélgetésbe, mert azt hiszem, hogy sokunkban ott motoszkál az a viszkető érzés, hogy valami hiányzik a képből.

Ha tehát ez bármit is számít neked, engem az jogosít fel ennek a könyvnek a megírására, hogy elkötelezetten küzdök. Be vagyok szíjazva. Dolgozom magamon, és alig várom, hogy elkezdjünk beszélgetni.

Azt is tudnod kell, hogy nincs válaszom… semmire. Így, néhány oldal után ezt már valószínűleg sejted. A könyv nem egyenesen kikövezett út a megváltásba. Nem, nem… egy sor felfedezésen át kanyarog. Leveszem az álarcomat, és megosztom veled, hogy nem tudom.

De, kedves Olvasó, felteszem neked a kérdést: valóban úgy érzed, a szíved mélyén is, hogy a szorongásod megszüntetése lenne a válasz? Mindenkitől megkérdezem ezt, akiben megvan ez a halktól a közepes hangerőig terjedően jelentkező szorongó zümmögés, amit mind érzünk, és azoktól is, akiknél diagnosztizáltak szorongásos zavart. Mert a kérdés egyformán érvényes. Nem gondolod, hogy esetleg kedvesebb lenne, ha összekötöznénk a bizonytalanságunkat, a félelmünket, a késő éjszakai „túlgondolásokat” és a megbirkózást segítő furcsa szokásainkat, finoman a hónunk alá csapnánk őket, és megnéznénk, hogy hová vezetnek?

Mindez talán nem úgy hangzik, mint a legtöbb „fogj egy szövegkiemelőt, és vadássz a bölcs gondolatokra” típusú könyvindító. De nézzük meg, hová vezet.

Mary Oliver Az út című műve egyenesen belevág a közepébe. Általában nem szokásom hosszú idézeteket és verseket beemelni a könyveimbe. Megakasztják az áramlást. Most mégis arra kérlek, hogy tegyél magadnak egy szívességet, és olvasd végig (nem hosszú), és szívd magadba, hogy a megfelelő hangnemben indulhassunk.

AZ ÚT

Egy szép napon végre tudtad már,
hogy mit kell tenned, és bele is fogtál,
bár a hangok csak
kiáltották feléd rossz tanácsukat –
bár az egész ház beleremegett,
és érezted a bokádban
a régi húzódást.
„Javítsd meg az életemet!”,
kiáltozták a hangok.
De te nem álltál meg.
Tudtad, mit kell tenned,
bár a szél az alapokat
feszegette a merev ujjaival –
bár borzalmas volt
a melankólia.
Máris elég késő volt,
vad éjszaka,
és az út tele
lehullott ágakkal és kövekkel.
De lépésről lépésre,
ahogy magad mögött hagytad
a hangokat, a csillagok
lassan előbukkantak
a felhőtakaró mögül,
és megjelent egy új hang,
melyben lassan
a saját hangodra ismertél,
és amely a társaságod volt,
miközben egyre mélyebben bemerészkedtél a világba,
eltökélten,
hogy azt az egy dolgot teszed,
amit tudsz –
eltökélten, hogy
megmented az egyetlen
életet, amit tudsz.

MARY OLIVER

Nem gondolod?

Mert

senki nem

tudja…

Akkor kimondom. Sokan szorongunk. Sokunkat nem diagnosztizáltak e tekintetben, sőt, az is lehet, hogy még rá sem jöttek, hogy az adott egyedi „ízesítésű” szorongás problémát jelent-e. De mi tudjuk, hogy szorongunk. Jobban, mint kellene. Amikor megemlítem, hogy könyvet írok a szorongásról, mindenkinek (és ezt úgy értem, hogy minden egyes személynek) egy kicsit elkerekedik a szeme. Egy kicsit halkabban kezdenek beszélni. Közelebb hajolnak. És azt mondják: „Manapság mintha mindenkit érintene ez.”

Bizonyos tanulmányok szerint világszerte minden tizenharmadik embernek van valamilyen szorongáshoz köthető panasza, illetve a nyugati világban minden hatodik társunkat sújtani fogja valamilyen szorongásos zavar az élete valamely szakaszában, és ezzel az elfoglalja az első helyet a hivatalosan besorolt mentális betegségek gyakorisági listáján. A férfiak körében a szorongás még a depressziónál is gyakoribb – minden ötödik férfit sújt az élete során. Ezek a statisztikák természetesen csak azokra vonatkoznak, akiknek a szorongása átlépte azt a határt, hogy rendellenességként diagnosztizálhassák. Arról nincs pontos adatunk, hogy hány ember érzi a modern kor ezen hatalmas, rájuk rótt vámját, akiknek azonban valahogy sikerül kitartaniuk, és elkerülhetik az orvost, de ha megnézzük a Google keresési arányait, talán jobban közelítünk a valósághoz – a szorongásra irányuló keresések száma 150 százalékkal emelkedett az elmúlt nyolc évben, az „éjszakai szorongásra” irányuló keresések száma pedig a kilencszeresére.

Egyre több panasz és tünet gyűlik össze a szorongás orvosi értelemben vett gyűjtőfogalma alatt. A legtöbb nyugati ország mentális egészségügyi dolgozói által használt diagnosztikai kézikönyv, a Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders [Mentális rendellenességek kórmeghatározó és statisztikai kézikönyve] legfrissebb, ötödik kiadása harminchét különböző zavart sorol fel a szorongás címszó alatt, ideértve a szociális fóbiát, a specifikus fóbiákat, a pánikzavart, a generalizált szorongásos zavart (mindent átható és krónikus aggodalom számos mindennapi dolog miatt), a szeparációs szorongást, az obszesszív-kompulzív zavart (OCD) és a poszttraumás stressz betegséget (PTSD). Itt kell megjegyeznem, hogy az Amerikai Pszichiátriai Társaság 2013 óta saját, külön kategóriába sorolja az OCD-t.

A szorongást először 1980-ban, a DSM harmadik kiadásában sorolták a mentális rendellenességek közé.

Bizony, jól hallottad, 1980-ban!

És azelőtt? Azelőtt senki nem szorongott?

Közel háromszáz éven át – gyakorlatilag azóta, hogy Descartes elkülönítette a fejünket a húsunktól és a csontjainktól – tudományos tabu maradt, hogy az érzelmeink hatással lehetnek a fizikai egészségünkre. 1950-ben mindössze két, már korábban megírt könyv létezett a témában. Kettő! Az egész világon! (Freud nyolcvan évvel ezelőtt írt a szorongás problémájáról a Hemmung, Symptom und Angst [Gátlás, tünet, szorongás] című művében, Søren Kierkegaard pedig kilencven évvel Freud előtt, A szorongás fogalma címmel.)

Hivatalosan csak 1950 óta váltunk „stresszessé”, amikor a szakkifejezést megalkotta egy osztrák-kanadai orvos, aki aztán egyszemélyes kampányt folytatva, fáradhatatlanul ügyködött a szó népszerűsítésén, hogy az világszerte bekerülhessen a szótárakba. Egyszerűen imádom az etológiáját.

Aztán több tucat további könyv és akadémiai cikk jelent meg erről. A fő áramlatban azonban kitartott az elme–test felosztás, és a szorongást olyan mindennapi állapotnak tekintették (hiszen mindnyájan szorongunk olykor, nem igaz?), amelynek a kezeléséhez néhányan egyszerűen nem elég erősek. A szorongó nőket a hisztéria diagnózisával verték fejbe. A férfiak magukat kúrálták különböző szerekkel vagy alkohollal, vagy vonultak férfibarlangokba. És mind boldogultunk.

Ma számtalan elmélet létezik a szorongás keletkezéséről. Mindegyik érdemes a kivesézésre. A gyerekkori trauma az egyik. Sue Gerhardt A szükséges szeretet – Az affektusok hatása a kisgyermek agyfejlődésére című nagy hatású munkájában azt állítja, hogy ha az ember olyan körülmények között nevelkedik, ahol sérülhet érzelmileg (ez bármi lehet a szélsőséges bántalmazástól egészen a többi gyerek miatt elfoglalt szülőig – helló, legnagyobb testvér léttel járó szorongás!), az meghatározhatja, hogy hogyan birkózik majd meg a dolgokkal érzelmileg az élete hátralévő részében. A brit televíziós klinikai pszichológus, Oliver James (a zseniális They F*** You Up címet viselő gyereknevelési könyv szerzője) szerint a gyerekkori trauma miatt folyamatos „vészjelzés” állapotában nő fel az ember, ami átírja az agy kémiai szabályozását. A genetika kontra nevelés kérdésben szilárdan a nevelés mellett teszi le a voksát.

Annak is lehet szerepe, ha bizonyos kémiai anyagok, nevezetesen a szerotonin és a noradrenalin, alacsony szinten vannak jelen az agyban. Az agyunk az idegrendszeren keresztül dolgozza fel az arra vonatkozó információt, hogy mi zajlik a testünkön belül és kívül. Az idegrendszer mintegy 100 milliárd idegsejt hálózata, mely elektrokémiai jeleken keresztül továbbítja az információkat. A szerotonin továbbítja a hangulatokra, a szexuális vágyra és működésre, az étvágyra, az alvásra, az emlékezésre, a tanulásra és a társas viselkedésre vonatkozó üzeneteket. Az elmélet lényege az, hogy ha nincs elegendő szerotonin, az információ egyszerűen nem jut át.

Még újabb kutatások során kiderült, hogy egy másik neurotranszmitter, az anandamid – a név a szanszkrit ananda szóból ered, jelentése öröm vagy üdvözült boldogság – is segít az agynak a boldogság, könnyedség és kényelem érzéseinek kommunikálásában. Akinél alacsony mennyiségben van jelen ez az üzenet-kibocsátó, az hajlamos az idegességre. Legalábbis ezt mondja az elmélet.

Még a könyv írása közben is találkoztam újabb és újabb magyarázatokkal.

Újabb kutatások során kiderült, hogy a szorongás gyakoribb azoknál, akik valamilyen autoimmun (AI) betegségben szenvednek – ezek olyan betegségek, amikor az immunrendszer megbolondul, és a szervezet különböző részeire támad. Nekem Hashimoto-betegségem van, ami a pajzsmirigy autoimmun betegsége – ez egy a nyak elülső részén lévő mirigy, mely minden olyan dolgot irányít, amitől az ember tudatos, érző lény: az anyagcserét, a légzést, a pulzust, az idegrendszert, a menstruációs ciklust, a testhőmérsékletet, a koleszterint, a vércukorszintet, a hangulatokat, az alvást…

Az AI és a szorongás közötti összefüggést senki nem tudja megmagyarázni – részben mert sok autoimmun betegség keletkezése ismeretlen. Néhányan azon a véleményen vannak, hogy a bizonytalanság, amit maga az autoimmun betegség okoz, hozzájárulhat ehhez – hiszen ha nem lehet tudni, hogy mi a fene van a testünkkel, az bárkit elkeseredésbe hajszolhat.

Egy ígéretesebb és (számomra) hihetőbb magyarázat szerint az AI, mint minden egyéb gyulladásos betegség, megnöveli a szervezetben lévő citokinek szintjét, amiről már kimutatták, hogy kihat a neurotranszmittereink kommunikációjára. Csakugyan, egyre több bizonyíték kapcsolja össze a szorongást egy sereg gyulladásos betegséggel, például az atherosclerosissal, a metabolikus szindrómával vagy a szívkoszorúér betegséggel. Klinikai kísérletekben kimutatták, hogy a gyulladáscsökkentő, illetve a hangulatjavító gyógyszerek párhuzamos szedése nemcsak a tüneteket enyhítette, hanem a reakcióidőt is javította. Az, hogy a „normális”, egészséges emberek is szorongóvá válhatnak ideiglenesen egy-egy gyulladást kiváltó oltás – például tífusz – beadása után, szintén erősíti a feltevés hitelét.

A legizgalmasabb munkát talán az emésztőrendszer egészsége és a gyulladás, valamint a szorongás közötti kapcsolatok feltárása kapcsán végzik. Amint bizonyosan te is hallottad már, az emésztő-csatornánkban baktériumok egész kolóniája él – a vírusokkal, gombákkal és archeákkal együtt mikrobiomnak hívjuk –, mely nemcsak az anyagcsere- és immunrendszerünkben játszik fontos szerepet, hanem az idegrendszerünkben is. Friss kutatások eredményei szerint ezek a mikrobák kihathatnak az érzelmi viselkedésünkre, a fájdalomérzékelésünkre és a stresszreakciónkra.

Amikor a „jó” és „rossz” baktériumok egyensúlya felborul, azaz kialakul a diszbiózis állapota, melyet okozhat a rossz étrend, gyógyszerek, antibiotikumok, allergének, paraziták, illetve bizonyos gombák túlburjánzása is, az egy sereg gyulladásos molekuláris reakciót válthat ki, ami a központi idegrendszerhez visszajutva aztán gyulladást okoz az agyban. Ez a gyulladás lesz aztán az, ami megzavarja a neurotranszmittereket, ez pedig szorongáshoz vezet. Egyszerűen szólva, ha tűz van az emésztőrendszeredben, tűz van az agyadban is.

A kutatók rájöttek, hogy azoknál, akik több fermentált, azaz az emésztőrendszer gyógyulását szolgáló probiotikumokat tartalmazó ételt esznek, kevésbé jelentkeznek a szociális szorongás tünetei. Egy másik tanulmány eredményei szerint már egy egyszerű joghurt (azért írom, hogy egyszerű, mert a kereskedelemben kapható termékekben csak kevés van azokból a jótékony baktériumokból, amelyekkel amúgy büszkélkednek) elfogyasztása naponta kétszer néhány héten át megváltoztatta az alanyok bélmikrobáinak a képét, és ez olyan vegyületek termeléséhez vezetett, amelyek átalakították az agy kémiáját.

Amikor az utolsó heteihez értem könyvem első vázlatának a megírásában, rájöttem, hogy számos olyan genetikai problémám is van, amelyek nagy valószínűséggel szintén szerepet játszhattak az én saját szorongásos kórtörténetemben. Hibás az MTHFR génem, ami kihathat a szerotonin hozzáférhetőségére és felvételére. Ez egy egészen új terület ebben a vitában, úgyhogy még csak ismerkedem a jelentőségével. A hormonszakértőm, Leah arra gyanakszik, hogy valamiféle glutationtermelési elégtelenséggel születtem – ez egy igen fontos antioxidáns, amely a nehézfémek kiürítésében vesz részt a szervezetből. Ennek következtében olyan sok higany van a szervezetemben, amit már szó szerint nem mutat a skála, a laboratóriumban használt grafikonok legalábbis nem mérnek olyan magas értékeket. A magas higanyszint természetesen közvetlenül kihat a szorongásra. A „bolond kalaposok” a nemezeléshez használt higanytól lettek dilisek. Leah úgy gondolja, hogy ezeket a genetikai változókat olyan epigenetikus tényezők „kapcsolhatták be”, mint például a stressz, a betegség és a környezeti szennyezőanyagok.

Egy a Nature Neuroscience című szaklapban megjelent újszülöttkutatás feltételezi, hogy a fóbiák, a DSM meghatározása szerint szorongó megnyilvánulások okai az őseink által ránk hagyott és az epigenetika által közvetített genetikai „emlékek” lehetnek, ami segíthet magyarázatot találni arra, hogy az emberek miért szenvednek olyan, látszólag irracionális fóbiáktól, mint például a baktériumoktól való félelem, amelyeknek az evolúciónk folyamán lehetett némi értelme.

A fenti tényezők egyike sem pecsételi meg az ember sorsát a szorongás diagnózisa szempontjából. Akár a fentiek mindegyike jelen lehet az életedben, és mégsem szorongtál soha egyetlen napot sem.

És azt tudod, hogy mi történt még 1980-ban, nem sokkal azelőtt, hogy a szorongást hivatalosan is elismerték és diagnosztizálták? Legyártották az első szorongáscsökkentő gyógyszereket. Ez elkerülhetetlenül felveti a kérdést, hogy vajon a szorongást azért „találták-e fel” 1980-ban, hogy passzoljon a gyógyszerhez. Csak egy kérdés, emberek, csak egy kérdés…

Ó, és itt van még ez is:

1994-ben Scott Stossel azt írja My Age of Anxiety című munkájában, hogy a „szociális szorongásos zavar” kifejezés csak ötvenszer bukkant fel a médiában. 2000-re a szókincsünk részévé vált, és a tanulmányok azt mutatják, hogy akár már 10-20 millió amerikai lakost érintett.

Mi válthatott ki ilyen drámai váltást? A 90-es évek végén hirtelen mindnyájunkat arra kényszerítették, hogy még nagyobb bulikba járjunk? Vagy több, csoportos szemináriumon kellett részt vennünk azokkal a félresikerült bizalomgyakorlatokkal?

Vagy a Social Anxiety Disorder Coalition (SADC) elnevezésű, szociális szorongásos zavarral foglalkozó szervezet által csak egy évvel korábban, 1999-ben indított széles körű tudatosítási kampány tehet róla? Ez a konkrét kampány rosszkedvű embereket mutatott be azzal az igazán szörnyű jelmondattal, hogy „Képzeld el, hogy az emberekre vagy allergiás”, és egész Amerikát lefedte – mindenütt ezt láthattuk a buszok hátulján és az autópályák felüljáróin.

De maradj még! Még egyáltalán nincs vége!

Kiderül, hogy a SADC üzleti partnere a SmithKline Beecham (ebből lett a későbbi gyógyszeróriás, a GlaxoSmithKline), akik – halló! – épp most dobták piacra a világ első tablettáját, a Paxilt{1} – igen, kitaláltad! – a szociális szorongásos zavar elfogadott kezelésére. Az obszesszív-kompulzív zavar és a bipoláris zavar története ehhez nagyon hasonlóan, szintén gyógyszerrel kezdődött.

De hadd szögezzek le valamit. Nem azt akarom mondani, hogy a szorongást úgy gyártották. Mindennap átélem zsigeri szinten. Ahogyan az embereknek az a becslések szerinti további tizennégy százaléka, akiknek az életét az OCD, a szociális szorongás, a poszttraumás stressz és egyéb szorongással kapcsolatos betegségek teszik tönkre.

Mint David Beckham, akit kiborít, ha az életében a dolgok nem egyenes sorba vagy párba vannak rendezve: „Beteszem a Pepsis dobozokat a frigóba, és ha eggyel több van, akkor azt beteszem egy másik szekrénybe… Mindennek tökéletesnek kell lennie.” És Whoopi Goldberg, aki nem repül. Nem tudom, miért biggyesztettem ide ezeket a hírességekről szóló anekdotákat. Talán csak hogy színt és súlyt vigyek abba a ténybe, hogy a szorongás a hatodik megbetegítő tényező a világon.

Úgyhogy igen, a dolog nagyon is valóságos, és nagyon fontos, hogy megismerjük, valamint alaposan megfontoljuk a különböző diagnózisokat, a felvetett okokat és kezelési módokat. Ez valóban elengedhetetlen az utunkhoz. De azt hiszem, hogy az én festőpalettám ennél színesebb. Azért szögezem le a fenti kis tényeket, mert közük van sok zavaros kérdéshez azok közül, amelyekkel minden szorongó embernek szembe kell néznie.

Elmebeteg vagyok? Rendellenes? Hibás?

Vagy csak gyenge jellem, és nem igyekszem eléggé?

A gyógyszerszedés átalakítja az énemet? Veszítek az eredetiségemből? „Természetellenes”?

És azért kapaszkodom a „kémiaiegyensúly-eltolódás” elméletéhez, mert akkor nem én vagyok a hibás, és a tudomány(osság)tiszta megoldást kínál?

Vagy elég oké a neurózisom, a világ mai állapotát tekintve? A tömegtől, zárt helyektől, pénzügyi romlástól vagy az attól való félelmem, hogy hozzám érnek, stb. észszerű evolúciós reakció, csak éppen egy kicsit eltúlzott?

Éveken át ezeket kérdezgettem magamtól. Nekünk, szorongó embereknek muszáj. A jelenlegi orvosi elméletek nem tudják megválaszolni őket.

Te is ezt kérdezed? Hát, akkor lehet, hogy téged is ugyanúgy érdekel, mint engem – annak ellenére, hogy hatalmas erőfeszítéseket tesznek annak érdekében, hogy elkülöníthető rendellenességként sorolják be a szorongást, jelenleg mégsincs erre vonatkozó, működő diagnosztikai folyamat. Nem dolgoztak ki olyan technikát, amellyel meg lehetne húzni a vonalat, ahonnan a normál stressz és félelem már neurotikus szorongássá válik, vagy hogy mely ponton lehet a zümmögő gondolataidat az agyadban történő kémiai áramlásként magyarázni karakteráramlás helyett – ahol az előbbi természetesen sokkal „megbocsáthatóbb”, és persze „javíthatóbb”.

A helyzet az, a DSM diagnosztikai irányelveit vizsgáló tanulmányok eredményei szerint, hogy ha két külön pszichiáter a DSM ugyanazon kiadását használja ugyanannak a páciensnek a diagnosztizálására, csak 32-42 százalékban fognak egybecsengő eredményre jutni.

Ez megint csak rettentően megfoghatatlan. Ausztráliában, csak hogy még jobban összekavarodjanak a dolgok, az orvosok egyszerre dolgoznak a DSM irányelveivel és számos egyéb, az Egészségügyi Világszervezet (WHO) által kiadott osztályozási rendszerrel, amelyek – elég kellemetlen módon – ellentmondanak egymásnak. Hogy tovább nehezítsék a dolgot, a közkórházak egy elavult WHO osztályozási rendszert használnak az esetek kódolására. Elvesztetted a fonalat? Hát persze – a legtöbb doki is így van ezzel.

Szerintem fiatalon a legtöbben vigasztalónak találjuk a kémiaiegyensúly-eltolódásos magyarázatot. Ez teljesen rendben is van. Számomra egy olyan polcot hozott létre, ahová egy kicsit letehettem a dolgokat, amíg fel tudtam dolgozni őket. Ha megmondják nekünk, hogy olyan betegségünk van, ami nem a mi „hibánk”, az megszabadít a kételyek és bizonytalanság egy részétől, és felment minket az amiatti bűntudat alól, hogy úgy érezzük, jobban kellene tudnunk kezelni a dolgokat. Ami önmagában lejjebb szorítja a szorongásmutatót.

A tinédzseréveim végén az orvosok azt mondták, hogy nem elég a szerotonin a fejemben.

Nem sokkal a kisöcsém megszületése után elköltöztem otthonról, és az albérletben, amelyen három idősebb diákkal osztoztam, az általános káosz állapota uralkodott. Az egyikük szeretett késő éjjel porszívózni és a gitárján gyakorolni, a másik önpusztító viselkedést folytatott a konyhából nyíló szobájában (váltig állította, hogy a sárgára festett plafon váltotta ezt ki nála). Jogot és politikát tanultam. És három helyen dolgoztam mellette.

Nem aludtam, és mindent meg kellett érintenem és számolnom, és teljesen bepörögtem, vadul, jajveszékelve rohangáltam hajnali négykor a közeli bozótosban, ha nem tudtam elaludni.

Újra és újra a Violent Femmes Blister in the Sun című dalát énekelgettem.

Nagy sóhaj tört ki belőlem, amikor a pszichiáter könnyen érthetően, elektromos áramkörökhöz hasonlítva elmagyarázta az agyam működését. Végre volt valami megfogható, és nyilvánvalóan „szikével orvosolható” oka a fejemben dúló zűrzavarnak! És ami a legfontosabb, a körülöttem lévők is magyarázatot kaptak. Örökletes, elkerülhetetlen dologról van szó, és a szüleim sem hibáztathatók érte – legalábbis azon túlmenően nem, hogy átadták nekem a génjeiket.

Az egész egy csapásra elkerülhetetlen és szerencsétlen genetikai balesetnek tűnt. Az apai nagyanyámat mániás depresszióval zárták intézetbe. Egy Canberrából Sydney-be tartó négyórás buszúton mesélte nekem tizennégy éves koromban, hogy akarata ellenére négyszer kapott elektrosokk-terápiás kezelést. Apám akkor kicsi volt még, és ezekről a dolgokról sohasem beszéltek. Anyám anyját rettenetes szorongás gyötörte, és kórházba került, amikor Anya kicsi volt. Ezekről a dolgokról sem sokat beszéltek, a részletekről pedig csak érintőlegesen.

A beszélgetés eme fordulata valószínűleg kihoz majd néhányatokat a sodrából. A rapper és YouTube-híresség, Prince Ea nemrégiben ugyanerre a területre tévedt, és nahát, a videója alatt több ezer szorongó posztolta világszerte, hogy milyen elege van abból, hogy őt hibáztatják az állapota miatt. Prince Ea azt üzente (egy motiváló ütemre), hogy nem vagyunk azonosak a szorongásunkkal vagy a depressziónkkal. Nem, mi az égbolt vagyunk, a szorongás és a depresszió pedig a rajtunk átsuhanó felhők.

Értem, hogy mire akar kilyukadni. Nem a betegségem vagyok; van egy problémám, ami időről időre magányosan, felhőszerűen bevonulhat a képbe. Én (az én teljes magam) dönthetek úgy, hogy hátradőlök és megfigyelem a felhőket, hagyom, hogy legyenek, és hagyom, hogy elhaladjanak. Pfft.

Hatalmas online vihart kavart azonban, hogy sokan azzal érveltek, a betegségük a leghatározottabban orvosi kérdés, nem valami múló dolog. „Egy cukorbetegnek is azt mondanád, hogy nem is cukorbeteg, csak úgy döntött, hogy az inzulin- és vércukorszintjére fókuszál?!”

Igen, azt is értem, hogy ők mit akarnak mondani. Néhányunknál ez az egész eljut egy olyan pontra, ahol a rohadt felhők az egész égboltot kitakarják. Ahol már nem marad más, csak csupa fekete felleg. És ott ez bizony már orvosi esetté válik.

Na, szóval, azóta, hogy először hallottam az „egyensúly-eltolódásos” magyarázatát, rájöttek, hogy az nemigen bizonyítható, sőt, egyre inkább hibás elméletnek tekintik, mivel nemigen ismerjük pontosan az agyunk működését. Nemrég irányítottak a brit Királyi Pszichiátriai Kollégium weboldalára. A kezelésekről és jó közérzetről szóló oldalon ezt találtam (Isten áldja őket az őszinteségükért): „Biztosan nem tudjuk, de úgy véljük, hogy az antidepresszánsok úgy működnek, hogy növelik az agyunkban lévő bizonyos kémiai anyagok mennyiségét…” A dőlt betűs részeket én hangsúlyoztam ki. Egy kicsit ettől azért fennakadt a szemed, igaz?

Emellett továbbra is fennáll a bizonytalanság amiatt, hogy az egyensúly-eltolódás maga az ok vagy inkább az okozat? Nem úgy volt inkább, hogy a nagyanyám szorongása okozta a szerotoninszintjének a csökkenését?

Bevallom, egy kicsit ideges vagyok amiatt, hogy megkérdőjelezem az orvosi modellt, annak ellenére, hogy nem vagyok orvos – bár a történelem azt mutatja, hogy gyakran a laikusok hívják fel a figyelmet a tudomány hiányosságaira. Számos pszichiáterrel és mentális egészségügyi intézet vezetőjével konzultáltam, hogy megbizonyosodjam arról, hogy a kérdésfeltevésem nem félrevezető, és nem is káros. Kávéscsészék felett zajló élénk beszélgetéseink alkalmával az ország több pontján újra és újra biztosítottak róla, hogy nem az. Dr. Mark Cross pszichiáter, a SANE Australia igazgatótanácsának a tagja, nyíltan kimondja, hogy a modern pszichiátria időnként a túlgyógyszerezés hibájába esik, és gyakran hiányos a betegtájékoztatás, úgy írnak fel gyógyszereket, hogy a betegeket nem tájékoztatják teljeskörűen, különös tekintettel arra, hogy a gyógyszerek sok esetben nem gyógyítják meg őket. „A gyógyulást még nem fejtettük meg, a betegeknek gyakran mégis úgy adunk gyógyszereket, hogy erről nem tájékoztatjuk őket.” Odáig megy, hogy kimondja: az orvosi modell néha károsító hatással lehet, ami ellentétes a Hippokratészi esküvel – amit az orvosi képzés során letett.

Így aztán fogod ezt a sok-sok megválaszolatlan kérdést, és vagy az agyturkászodat bombázod vele, vagy a könyvesboltok önsegítő polcain, illetve az interneten kutakodsz.

Az egyik pszichiáter, akivel a húszas éveimben találkoztam, egy nagyapó formájú, hófehér szakállú férfi, rábólintott a kérdésemre: igen, itt kérem nem egzakt tudományról van szó. Majd figyelmeztetésképpen hozzátette: „Légy óvatos, Sarah! Nagyon meggyőző vagy.” Gyakorlatilag azt mondta nekem, hogy a nála kevésbé elővigyázatos orvosokat rávehetem arra, hogy eltérjenek a számomra kijelölt kezelési tervüktől, miután nekik estem a tudományra vonatkozó erőteljes ellenkérdéseimmel. Ami csak tovább tüzelte a cinizmusomat.

Jöhet egy újabb felháborodásra okot adó adalék? 2011-ben a DSM-ért felelős fickót arról faggatta egy újságíró, hogy a fenyegetésre adott normál emberi reakció és az igazolható „rendellenesség” közötti határvonal talán nem is olyan könnyen meghatározható, ahogyan azt az ő didaktikus kötete sugallja. A válasza – amint azt már valószínűleg kitaláltad – ez volt: „Nem tudom”. Egy másik interjúban bevallja, hogy a szorongásos zavaroknak nincsenek biológiai markerei.

Ahogyan ezen a ponton én tettem, te is visszakiabálhatsz, hogy „De itt most nemcsak néhány sejtről és szinapszisról beszélünk egy képernyőn! Itt most az én istenverte énképemről van szó, arról, amitől én én vagyok!!! Tényleg ezzel kísérleteznek, emberek?!”

Muszáj hangsúlyoznom: tanulni, tanulni, tanulni! És mindenre nyitottnak lenni! Pontosan ez a célja, az öröme ennek az utazásnak.

Az én álláspontom tehát a következő. Vegyük fontolóra szépen az összes teóriát. Mivel a végleges és pontosan körülhatárolható okokat, diagnózisokat és kezeléseket még nem állapították meg, miért ne tekinthetnénk ezt lehetőségnek? Olyan lehetőségnek a szorongás meghatározására, amikor azt nem megoldandó, kezelendő problémaként vagy rendellenességként kezelik. A brit The Guardian egyik rovatvezetője, Oliver Burkeman, aki a cikkeit az önsegítő kultúra feltárásának szenteli, azt kérdezi, nem lehetséges-e, hogy épp azzal, hogy olyan erősen a probléma meghatározására fókuszálunk, hozzuk létre hallgatólagosan magát a problémát, nevezetesen azt, hogy elromlottunk, és meg kell minket javítani. „Lehet, hogy a problémát néha éppen az az elgondolás jelenti, hogy probléma van.”

Dr. Mark Cross egyetért ezzel: „A puszta tény, hogy szorongással diagnosztizáltak, még nem jelenti azt, hogy olyan problémád van, amelyre gyógyszert kell szedned.”

Tehát, kérdezem, követhetjük a saját utunkat? Eljátszhatunk egy kicsit a gondolattal, hogy nincs probléma? Lehetünk ennyire merészek?

{1} Magyarországon: Paroxat, Seroxat.