A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Abby Jimenez: Yours, Truly, 2023

Fordította LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Barátnak tartalak (Családi állapot: bonyolult), 2020

A póráz két végén, 2020

Az élet túl rövid ahhoz, hogy ne merj szeretni, 2021

Van helyem a világodban?, 2022

Copyright © 2023 by Abby Jimenez

Reading group guide copyright © 2023
by Abby Jimenez and Hachette Book Group, Inc.

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-63-8

1. FEJEZET

Briana

– Dr. Halálnak hívják.

Jocelyn megállt, és drámaian rám nézett a nővérpult mögül, ahol éppen a betegeim adatait vittem be a számítógépbe.

Rápillantottam a képernyő fölött, és a szemem forgattam.

– Ne légy ilyen szigorú! – mondtam neki, és közben a jegyzeteimet írtam be a gépbe. – Még csak tizenegy órája van itt. Ez az első napja.

– Hát éppen ez az! – suttogta Jocelyn. – Százszázalékos a halálozási aránya.

Megvetően néztem magam elé, de nem pillantottam fel rá.

– Akkor sem nevezhetitek így. Még csak az hiányzik, hogy meghallják a betegek, hogy az ápolók egy bizonyos dr. Halálról suttognak.

– Akkor nevezzük inkább dr. H.-nak?

– Nem.

– Miért?

– Mert a dr. H. sem hangzik jobban.

Fújt egyet.

– Jól van, de most komolyan. Valakinek utána kellene néznie. Hat betege halt meg.

Ránéztem az órámra.

– A sürgősségin dolgozunk, Jocelyn. Azért ez nem olyan ritka errefelé.

– Te nem a sürgősségi vezetője vagy? Nem a te feladatod kivizsgálni az ilyesmit?

Még egy utolsó tételt beírtam a számítógépbe, aztán felnéztem rá.

– Dr. Gibson még nem ment nyugdíjba, és az igazgatótanács még nem szavazott az utódjáról, szóval nem, ez nem az én feladatom.

– De az lesz. Tutira te kapod meg. Nem gondolod, hogy a sarkadra kellene állnod, és véget vetni ennek a mészárlásnak? – Hátralépett, és karba tette a kezét.

Legalább egy tucat nővér pillantását éreztem magamon itt az osztályon. Jocelyn volt a nagykövetük. Ha a nővérek egyszer a fejükbe vettek valamit, akkor nem tágítottak mellőle. Szegény fickó! Nem fog szeretni itt dolgozni.

Hosszan kifújtam a levegőt.

– Az első páciens egy kilencvenhat éves férfi volt, akinek rossz volt a szíve. A második nyolcvankilenc éves, sztrókot kapott, és nem újraélesztendő beteg volt. Aztán egy autóbaleset sérültje következett… láttam a röntgenjét, csak isten tudta volna megmenteni. A negyedik áldozat kómába esett, és amikor behozták sem látszott nála semmi agyi tevékenység. Az ötödik rákos volt már a hospice-ból, a hatodik olyan szeptikus, hogy gyakorlatilag az ideérkezésekor meghalt. – Jocelyn szemébe néztem. – Nem az ő hibája – nyomatékosítottam. – Néha megtörténik az ilyesmi.

Jocelyn összeszorította az ajkát.

– Néha. De nem az első napodon – mutatott rá.

Ezzel egyet kellett értenem. Elég kevés volt rá az esély. De akkor is.

– Jól van, akkor… az új betegeket küldd hozzám, oké? – mondtam neki kissé fáradtan. – Még egy órája van hátra. És ne nevezzétek őt dr. Halálnak! Kérlek!

Lesújtó pillantást vetett rám.

– Mellesleg nagyon goromba is.

– Nos, úgy tűnik, nem ez a legjobb napja.

– Alexis sosem volt goromba.

Ez is az új orvos ellen szólt. A legjobb barátnőm, Alexis kilépett, és fél tucat ideiglenesen kinevezett helyettes után ez az orvos lépett a helyébe. Magasan állt a léc.

– Hogy értve goromba? – kérdeztem.

– Rászólt Hectorra, hogy tegye a szekrényébe a telefonját. Te sosem tetetted el velünk a telefonunkat.

– Hector nem most szakított viharosan Joséval? Biztosan öt másodpercenként a telefonját leste. Alighanem én is eltetettem volna vele.

Kinyílt a nyolcas vizsgáló ajtaja, és kilépett rajta egy gesztenyebarna hajú, fehér férfi fekete műtősruhában. Háttal állt nekem, ezért nem láttam az arcát. Néztem, ahogy leveszi a gumikesztyűjét, és kidobja a veszélyes hulladékos szemetesbe. Összecsípte az orrnyergét, nagy levegőt vett, aztán lehajtott fejjel az öltöző felé vonszolta magát.

Hector kijött a mögötte lévő helyiségből, ránk nézett, majd feltartotta hét ujját, és a foga között szívta be a levegőt.

Jocelyn pillantásában benne volt, hogy én megmondtam, mire megráztam a fejem.

– Semmi dr. Halál! Most pedig menj! Csinálj valami hasznosat!

Egy pillanatra lebiggyesztette az ajkát, aztán elment.

Megrezzent a telefonom, ezért elővettem.

Alexis: El akarok menni hozzád tizenkilencedikén.

Gyorsan beírtam a választ:

Teljesen jól vagyok.

Pedig nem voltam jól. Ugyanakkor nem akartam elhívni magamhoz a terhes legjobb barátnőmet, kiszakítva a nászutas időszak meleg öleléséből, hogy velem legyen életem kietlen, kísértetjárta házában. Túlságosan szerettem ahhoz, hogy erre ítéljem.

A telefon csörögni kezdett a kezemben.

Felálltam, és besurrantam egy üres helyiségbe, majd felfelé simítottam a képernyőn, hogy fogadjam a hívást.

– Mondtam, hogy jól vagyok – ismételtem meg.

– Nem baj. Elmegyek. Hány órakor végzel?

– Alexis! – nyögtem. – Csak szeretnék úgy tenni, mintha ez is ugyanolyan nap lenne, mint a többi.

– De nem ugyanolyan. Ez lesz az a nap, amikor kimondják a válásodat. Ez egy fontos esemény.

– Nem fogok semmi ostobaságot csinálni. Nem fogom részegen felhívni őt, nem iszom le magam, és nem hányom le a hajamat…

– Én inkább amiatt aggódom, hogy Molotov-koktélt dobsz be az ablakán.

Gúnyosan felhorkantam.

– Azt hiszem, ez jogos aggodalom – motyogtam.

Nem igazán arról voltam híres, hogy nyugodtan és észszerűn viselkedem, ha Nickről van szó. Amikor végül kiderült, hogy megcsal, szeretném azt mondani, hogy higgadtan és megbocsátón viselkedtem, méltóságteljes maradtam az elképzelhetetlen árulással és fájdalommal szemben. Valójában azonban totálisan bekattantam. Lehúztam a jegygyűrűmet a vécén, hipóval locsoltam meg a virágait. Aztán felhívtam az anyját, hogy elmondjam neki, milyen embert nevelt… És ez még csak a kezdet volt. Magam is meglepődtem, milyen mélyre süllyedtem. A züllöttségem abszolút mélypontja olyan kínos volt, hogy megtiltottam Alexisnek, hogy valaha is szóba hozza.

– Hacsak nincs randid aznap, elmegyek hozzád – jelentette ki.

– Ja, persze. – Felültem egy hordágyra, és a kezembe ejtettem a fejem.

Nick óta megtaláltam az internet legszörnyűbb online randipartnereit. Elkeserített, mennyi szeméttel találkoztam a Tinderen. Hozzájuk képest Nick maga volt a szőke herceg.

– Még mindig nem jártál szerencsével? – kérdezte.

– A múlt hónapban randiztam egy fickóval, akinek a bíróság szondát szereltetett a kocsijába, mert annyiszor kapták ittas vezetésen. Nekem kellett a szondába lehelni, hogy beinduljon a kocsija. Aztán volt egy másik, akinek horogkereszt tetoválás volt a nyakán, amikor megjelent a kávézóban. A legutolsó randimon felbukkant a férfi felesége is, akinek a létezéséről természetesen nem tudtam, eljött az étterembe, és megkérdezte, hogy a férje erre költi-e azt a pénzt, amiből állítólag a gyerekeknek vesz iskolai felszereléseket. Nekem persze azt mondta, hogy nincs gyereke.

Alexis elsápadt a telefonvonal másik végén.

– Hű, ez durva.

– Fogalmad sincs, milyen szerencsés vagy, hogy megtaláltad Danielt. Komolyan mondom. Mutass be áldozatot érte a randizás isteneinek! – Rápillantottam az órámra. – Most mennem kell, műszakban vagyok. Munka után felhívlak.

– Jól van. De tényleg hívj! – kötötte a lelkemre.

– Oké, tényleg felhívlak.

Letettük a telefont, én pedig egy ideig csak bámultam a falat. A fájdalom fokozatait szemléltető poszter lógott rajta. Kis, rajzolt arcok jelképezték a különböző erősségű fájdalmakat. A zöld mosolygós arc volt a nulla érték, a piros sírós arc pedig a tízes.

Mereven a tízest bámultam.

Valahogy sikerült nem túl sokat gondolnom a tizenkilencedikére. Reméltem, ha nem szentelek neki túl nagy figyelmet, akkor szerencsém lesz, és csak napok múlva döbbenek rá, hogy már el is múlt az a nap. Nem mintha túl sok minden változna, miután végleg kimondják a válást. Nick és én már egy éve külön költöztünk. Ezzel csak papíron lesz végül hivatalos.

De akkor is.

Talán Alexisnek igaza volt, és nem lenne szerencsés, ha egyedül lennék azon a napon, nehogy sunyi módon elhatalmasodjon rajtam a gyász, aztán két vállra fektessen.

A műszak utolsó órája eseménytelenül telt. Én láttam el az egyetlen beteget, akit behoztak… és senki sem halt meg. Őszintén szólva csak az ujja tört el, vagyis nekem kedveztek az esélyek.

Már éppen kezdtem készülődni, hogy hazamegyek, amikor Jocelyn jelent meg újra az osztályon.

– Szia! Gibson beszélni akar veled, mielőtt elmész. – Ragyogott a szeme. – Ez lesz az! – énekelte. – Most fogja átadni neked a posztot.

Gibson volt jelenleg a sürgősségi osztály vezetője a Royaume Northwesternben. És ebben a hónapban készült nyugdíjba menni. Valójában már egy évvel azelőtt nyugdíjba vonult, és akkor Alexis kapta meg a munkáját. Aztán a barátnőm egy hónappal később kilépett, hogy a férje aprócska városába költözzön a semmi közepére, ahol saját klinikát nyitott. Gibson így visszajött dolgozni.

– Az igazgatótanács még biztosan nem szavazott, szóval kétlem – feleltem. – De értékelem a bizalmat.

Aztán belegondoltam, és talán tényleg most fogja nekem adni ezt a posztot.

Rajtam kívül senki sem jelentkezett rá. Senki más nem szállt versenybe. Muszáj ilyenkor egyáltalán szavazniuk? Mi másról akarna beszélni velem Gibson, ha nem erről?

Végigsétáltam a folyosón az irodája felé, és önkéntelenül is izgatott lettem. Úgy értem, ezzel az új beosztással nagyon sok munka szakad majd rám. Heti hat nap, napi nyolc vagy még annál is több óra. De készen álltam rá. Az egész életemet a Royaume Northwestern Kórház jelentette. Szóval akkor akár teljesen kihasználhattam a képességeimet.

Bekopogtam hozzá.

– Szia! Látni akartál?

Gibson felpillantott, és melegen elmosolyodott.

– Gyere be!

Az íróasztala mögött ült, ősz haját szépen hátrafésülte. Egy kedves, öreg nagypapára emlékeztetett. Kedveltem őt. Mindenki szerette. És már ezer éve dolgozott ebben a pozícióban.

– Csukd be az ajtót! – kérte, majd befejezett valami aláírnivaló iratot.

Leültem az íróasztal előtt álló székre.

Befejezte a papírmunkát, félretolta az iratokat, és szélesen rám mosolygott.

– Hogy vagy, Briana?

– Jól – feleltem vidáman.

– És az öcséd, Benny?

Bólogattam.

– A körülményekhez képest elfogadhatóan.

– Nos, ezt örömmel hallom. Milyen sajnálatos eset! De remek orvosai vannak.

Bólintottam.

– A Royaume Northwestern a legjobb. És ha már itt tartunk, izgatott vagyok, hogy elkezdhetem… Nem mintha örülnék annak, hogy elmész – tettem hozzá.

Felnevetett.

– Lesz szavazás? – kérdeztem. – Senki más nem jelentkezett a pozícióra.

Gibson összekulcsolta a két kezét a hasán.

– Nos, éppen erről akartam beszélni veled. Szerettem volna személyesen közölni. Úgy döntöttem, hogy néhány hónappal elhalasztom a nyugdíjba vonulásomat.

– Ó! – Próbáltam eltitkolni a csalódottságomat. – Értem. Azt hittem, te és Jodi Costa Ricára költöztök valami villába.

Gibson barátságosan felnevetett.

– Így is van. De a dzsungel megvár. Szeretnék mindenkinek esélyt adni, hogy megismerje dr. Maddoxot is, mielőtt szavazásra bocsátjuk a kérdést. Úgy érzem, ez így tisztességes.

Nagyot pislogva néztem rá.

– Elnézést. Kicsodát?

A sürgősségi osztály felé bökött a fejével.

– Dr. Jacob Maddoxot. Ma kezdett. Az elmúlt néhány évben ő vezette a sürgősségi osztályt a Memorial Westben. Nagyszerű ember remek képesítéssel.

Tíz hosszú másodpercig képtelen voltam megszólalni a döbbenettől.

– Elhalasztottad a szavazást? Miatta?

– Esélyt adok a csapatnak, hogy megismerje őt.

– Vagy inkább azért, hogy nyeregbe tedd – jelentettem ki színtelen hangon.

Kicsit meglepődött a reakciómon.

– Nem. Azért, hogy tisztességes legyen a küzdelem. Mindketten tudjuk, hogy az ilyesmi leginkább népszerűségi verseny, ezért ő is megérdemli, hogy egyenrangú félként induljon.

Hitetlenkedve bámultam rá.

– Tényleg megcsinálod? Elhalasztod a szavazást, hogy neki nagyobb esélye legyen megkapni a posztot? Én tíz éve vagyok itt!

Titokzatosan nézett rám.

– Briana, nekem azt kell szem előtt tartanom, mi a legjobb az osztály számára, és az mindig előnyösebb, ha több jelentkező közül tudunk választani. Abban nincs semmi dicsőség, ha valaki egyedüliként megkapja az állást…

– Nem azért kapnám meg, mert én vagyok az egyetlen. Hanem azért, mert megdolgoztam érte. Tíz éven keresztül bizonyítottam.

Türelmesen nézett rám.

– Tudod, Alexis sem vetélytárs nélkül indult a pozícióért. A versengés egészséges. Ha az állás a tiéd, akkor három hónap múlva is az lesz.

Én csak ültem ott, próbáltam higgadtan, az orromon keresztül lélegezni. Minden akaraterőmet összeszedtem, csak úgy tudtam megállni, nehogy kicsússzon a számon: „Úgy nevezik, hogy dr. Halál!”

– Csak három hónap az egész – folytatta Gibson. – Aztán szavazunk, én pedig elutazom, hogy kókusztejet igyak valahol a tengerparton, és remélem, te is oda kerülsz, ahová szeretnél. Élvezd a vihar előtti csendet, és ne idegeskedj! Tölts időt Bennyvel!

Lassan kifújtam a levegőt.

Gibson valószínűleg ismerte ezt a dr. Halál fickót. Bizonyára barátok voltak. Vagy együtt golfoztak, vagy ilyesmi. Erről az egészről ordított a nepotizmus, de mi más választásom volt? Ha Gibson úgy döntött, hogy még nem megy nyugdíjba, akkor nem tehettem ellene semmit.

– Köszönöm, hogy elmondtad – válaszoltam mereven, aztán felálltam és kimentem.

Mihelyt beszálltam a kocsimba, felhívtam Alexist.

– Gyűlölöm az új fickót! – mondtam azonnal, amikor felvette.

– Neked is szia!

– Dr. Halálnak hívják. Ma hét beteget ölt meg. Hetet! Az első napján!

– Nos, előfordul az ilyesmi. – A hangja olyan volt, mintha nem teljesen ide figyelne.

– És képzeld, Gibson elhalasztja a nyugdíjba vonulását, hogy ennek az új doktornak legyen esélye indulni a főnöki posztért! Ezt totálisan olyan, mint egy férfiklub.

– Aha – motyogta Alexis.

Egy ideig hallgattam, aztán elborzadva hátrahőköltem.

– Ó, te jó ég! Ti smároltok? Hiszen velem beszélsz telefonon!

Ő és Daniel folyton egymásnak estek. Szerintem csak azért hagyták néha abba, hogy levegőt vegyenek vagy egyenek valamit.

Megdörzsöltem a halántékom.

– Lennél szíves lelocsolni őt hideg vízzel, és rám figyelni? Vészhelyzet van.

– Ne haragudj, tartsd egy kicsit! – Suttogott valamit, amit nem hallottam, aztán kuncogott egyet. Majd a férje is kuncogott.

Én a szemem forgattam, és vártam. Már most tudtam, hogy pocsék lesz ez az évem.

A háttérben hallatszott, hogy becsukódik egy ajtó, majd Alexis visszajött a telefonhoz.

– Jól van. Most már itt vagyok. Mondj el mindent!

– Oké, szóval az új fickó most került át ide a Memorial Westből. Azt hiszem, ott valami főnök volt, ezért Gibson el akarja halasztani a szavazást, hogy mindenki jobban megismerhesse. A fickó egy pöcs, a nővérek utálják…

– Nos, ha a nővérek utálják, akkor nincs miért aggódnod.

– Nem ez a lényeg! Szerinted Gibson ugyanezt tette volna, ha az áthelyezett orvos nőnemű?

Hallottam, hogy megnyomja a mikró gombját.

– Igen. Gibson tisztességes ember. Nem hinném, hogy különbséget tesz a nemek között.

– Hé, neked az én oldalamon kellene állnod!

– A te oldaladon állok. Nézd, lehet, hogy nem érted. Szívességet tett neked. Biztosította, hogy legyen egy nyugis tavaszi szüneted anélkül, hogy heti nyolcvan órát a kórházban kellene töltened. Bennynek most szüksége van rád. Jobb, ha a következő néhány hónapban szabad leszel, amíg Benny hozzászokik az új helyzethez.

Elhallgattam. Abból ítélve, hogyan álltak a dolgok az öcsémmel, valószínűleg ugyanannyi időt fogok a sürgősségin tölteni, mint amennyit otthon. Igyekeztem lenyelni a gombócot a torkomból, amely mindig megjelent, valahányszor az öcsémre gondoltam.

– Szóval, hogy néz ki ez az új orvos? – kérdezte Alexis. Nyilvánvalóan igyekezett témát váltani.

– Fogalmam sincs – motyogtam. – Olyan, mint egy árnyékdémon. Valahányszor bemegyek egy helyiségbe, ő a másik ajtón éppen távozik. Néhányszor már láttam hátulról, de ennyi.

– Nem is mutatkoztál be neki, amikor megjött?

– Úgy értem, akartam. Csak alighogy megérkeztem, rám zúdult a munka, aztán amikor lecsendesedett a helyzet, már nem találtam. Olyan, mintha ez a fickó a takarítószertárban rejtőzködne, amikor éppen nem nyilvánít halottnak valakit.

– Nézd – mondta visszatérve a témára. – Téged mindenki szeret. Te leszel a befutó, bárki pályázik is melletted a posztra. Az új fickó pedig? Adok neki egy hónapot. Az ápolónők élve felfalják. A nyár végére te leszel a Royaume első salvadori főnöke, te prometo que.{1}

Alexis három nyelven beszélt anyanyelvi szinten. Angolul, spanyolul és jelnyelven. Nagyon okos volt, közismerten emberbarát, prominens család leszármazottja… ráadásul született optimista.

Hallottam, hogy kinyitja a mikró ajtaját.

– Hé, amikor majd elmegyek hozzád, csinálok neked sütit – ígérte.

És ráadásul még sütni is tudott. Rossz kedvem ellenére elmosolyodtam. Az, hogy Alexis süteményt sütött, körülbelül ugyanolyan volt, mintha én kimentem volna a hátsó udvarra, és elkezdtem volna fát vágni. Majd ha piros hó esik. Tényleg megváltozott, amióta megismerte Danielt, méghozzá előnyére.

A kocsiajtóra könyököltem, és a kezembe hajtottam a fejem. Éreztem, ahogy lassan megnyugszom. A legjobb barátnőm mindig le tudott csillapítani. Néha utáltam ezt a tulajdonságát, mert időnként szerettem volna dühös maradni, és hagyni, hogy a harag ereje vigyen előre. Hálás voltam a képességemért, hogy hosszú ideig tudok haragudni. Különösen az elmúlt évben. A harag nagyon erős hajtóerő. Motivál. Bátorít.

Az egyetlen probléma csak az vele, hogy nagyon hevesen és nagyon gyorsan izzik. Nem tart sokáig.

A szomorúság ellenben hosszú ideig ég. Ahogy a gyász is. Meg a csalódottság.

Rájöttem, ezért félek a tizenkilencedikétől. Akkor lesz végleges a válásom, és a haragom végül kiég, én pedig ott maradok azzal, ami megmaradt belőlem.

Ami nem volt sok.

2. FEJEZET

Jacob

Beálltam a parkolóba, és csak ültem a kocsiban, néztem kifelé a szélvédőn, miközben arra gondoltam, lehet, hogy jobb lenne, ha inkább elmennék.

Amy és Jeremiah beszélni akart velem.

Csupán egyetlen oka lehetett, amiért találkozni akartak velem. Tudtam, mi az. Már hónapok óta számítottam rá. Valami morbid megkönnyebbülés fogott el, hogy végre túlesünk rajta. Komoran kinéztem az épület feliratára.

BAD AXE GRILL.

Egy nyomorult baltadobáló bárban akartak találkozni velem? Itt akarták közölni? Ez a helyszín csak egy fokkal volt kevésbé szörnyű, mint maga a hír, amit hamarosan megtudok.

Hangos lesz, részegekkel teli. Menyasszonyi fátyolt vagy szülinapi kalapot viselő emberek fognak éljenezni és kurjongatni a hangos zene mellett. Ez az a fajta hely volt, ami olyan érzést keltett, mintha zsúfolásig telt volna, mintha mindenki egymás hegyén-hátán lett volna benne. Idegenek fognak nekem ütközni, a mosdó piszkos lesz, és zsúfolt, az asztalok ragadnak. Tisztára, mint a McDonald’s felnőtt verziója alkohollal és visszataszító fiatalokkal.

Éreztem, hogy már a puszta gondolattól is hevesebben ver a szívem, hogy be kell mennem.

Sosem jártam bárokba, csak ha elrángattak. Jeremiah tudhatta volna. Ő a testvérem volt, tudta, mennyire utálom az ilyen helyeket, ahol olyan sok inger ér, amit már nem tudok kezelni. Valószínűleg azonban átengedte a döntést Amynek, ez pedig teljesen jellemző volt rá. Régen is olyan helyekre vitt el, mint ez, ahol zavarba jöttem, és legszívesebben a lehető leghamarabb távoztam volna. Mindig olyanokat mondott, hogy „De ez híres a csirkeszárnyáról! Te imádod a csirkeszárnyat, ezért hoztalak ide!” Mintha a barbecue szósz enyhítette volna az összes többi körülményt.

Nem csoda, hogy elhagyott.

Unalmas voltam, visszahúzódó, és képtelenség volt megérteni engem. Még két és fél együtt töltött év után is.

Megmozdultam az ülésen. El kellene mennem innen. Majd azt mondom, hogy majd később beszélünk. Annyira elerőtlenedtem, hogy gondolkodni is alig bírtam. Ma kezdtem az új munkahelyemen, a sürgősségin, és minden egyes beteget elveszítettem, aki hozzám került.

Megdörzsöltem a halántékom. Úgy éreztem magam, mint a halál angyala. Az én munkámban elkerülhetetlen, hogy meghalnak az emberek, nem lehet mindenkit megmenteni, és naiv az, aki azt hiszi, van bármi befolyásunk arra, ki lép be azon az ajtón. De hogy ez éppen az első napomon történjen?

A nővérek utáltak. Éreztem a belőlük áradó ellenszenvet az egész műszak alatt. És egyetlen ott dolgozó orvos sem jött oda hozzám, hogy üdvözöljön.

Mindent megkérdőjeleztem, amit az elmúlt tizenkét órában csináltam: kiléptem a Memorial Westből, új munkahelyre jöttem, feladtam a vezető pozíciómat, és most mindent elölről kezdtem. Elméletben jó ötletnek hangzott, de alighanem túlbecsültem az alkalmazkodó képességemet. Úgy éreztem magam, mintha szabadon hánykolódnék a tengeren, az elhaladó hajók kapitányai pedig csak gúnyosan néznének rám ahelyett, hogy mentőkötelet dobnának nekem.

Ez a pokoli étterem pedig felemésztette az utolsó csepp energiámat is, amely még megmaradt.

Talán inkább holnap kellene sort kerítenem erre a találkozóra. Ha viszont most elmegyek, Amy és Jeremiah azt fogják gondolni, hogy meg vagyok sértve. Hogy még nem tettem túl magam rajta. Nem tudom kezelni a helyzetet. Még ha el is magyaráznám nekik, hogy nem a hírrel van baj, hanem a helyszínnel, nem hinnének nekem. Évekig jártam Amyvel, és képtelen voltam megértetni vele a szorongásomat. Akkor most miért értené meg?

Azt kívántam, bárcsak képes lennék bekapcsolni valami robotpilóta üzemmódot, mint ahogy a munkában szoktam. Az izmaim emlékeznének arra, mit kell tennem. Csakhogy most teljes valómmal jelen kellett lennem. Muszáj volt, hogy éber legyek, és maximálisan odafigyeljek rájuk.

Nagy levegőt vettem, leállítottam a kocsit, és kiszálltam. Bevonszoltam magam a bárba. Egy fiatal nő állt a hostess pultnál, orrában karika, majd az étterem hátsó részébe vezetett, ahol a volt barátnőm és az öcsém egymás mellett ültek egy bokszban.

Nevetgéltek és egymáshoz hajoltak, mielőtt megláttak engem, ám abban a pillanatban szétrebbentek, hogy észrevettek.

Felkavarodott a gyomrom, amikor együtt láttam őket.

Mostanáig nem kellett a saját szememmel meggyőződnöm minderről, mert nem kaptak meghívót a havonta tartott családi vacsorára a szüleim házába. Hányinger kerülgetett.

Leültem, és mindent elkövettem, hogy nyugodtnak tűnjek.

– Sziasztok! Bocs, hogy késtem.

Amy az alsó ajkát harapdálta úgy, ahogy mindig szokta, amikor ideges.

– Semmi baj. Gondoltuk, hogy talán elmentél iszogatni az új munkatársaiddal. Tudod, ez az első napod meg minden.

Magamban gúnyosan felhorkantam.

– Köszönjük, hogy eljöttél – folytatta Amy.

Bólintottam.

Puff.

Puff.

Puff, puff, puff.

Balták álltak a falba.

Éreztem, hogy a szorongás miatt elsötétül a látóterem széle, és kíváncsi voltam, mennyi ideig bírom, amíg végül muszáj lesz felállnom és elmennem, akár illendő, akár nem.

Ők csak ültek ott, és úgy néztek rám, mintha nem tudnák, hol kezdjék.

Rápillantottam az órámra.

– Holnap korán kezdődik a műszakom… – hazudtam.

Amy bólintott.

– Jól van. Bocsi. – Egy tincset simított a füle mögé. – Szóval nem is tudom, hogy mondjam…

– Össze fogtok házasodni – fejeztem be helyette a mondatot.

Már akkor láttam, hogy eltaláltam, amikor ránéztem bocsánatkérő arcára, és ő még egy szót sem szólt.

Aztán bólintott.

– Igen. Összeházasodunk.

Puff. Puff, puff, puff.

Nevetés, kiabálás, az evőeszközök csörgése hallatszott, ahogy a tányérokhoz értek. Valaki elejtett egy poharat, az összetört, mindenki más éljenzett. A helyiség nyomasztóan telepedett rám, nekem azonban sikerült természetes mosolyt erőltetnem az arcomra.

– Gratulálok! – mondtam. – Megvan már a dátum?

Amy Jeremiah-ra pillantott, aki rámosolygott.

– Úgy gondoltuk, júliusban lesz – felelte az öcsém.

Bólintottam.

– Jó. Az még több hónap. Nos, alig várom, hogy ott legyek. – El sem hittem, milyen higgadtan cseng a hangom.

Amy megnyalta az ajkát.

– Még… szóval még nem mondtuk el senkinek. Úgy gondoltuk, neked kellene először megtudnod.

– Köszönöm – feleltem. – De szükségtelen volt. Biztos vagyok benne, hogy mindenki nagyon fog örülni. – Ismét az órámra pillantottam. – Ez a hely túl hangos nekem. Azt hiszem, megyek. Gratulálok! És szóljatok, ha bármiben tudok segíteni!

Hálásan néztek rám. Nem tudom, mire számítottak. Talán arra, hogy azok után, egészen addig mindent olyan elegánsan kezeltem, talán ez a hír lesz az, ami kibillent majd. Én azonban elszántan próbáltam fenntartani a véleményemet ezzel kapcsolatban. Attól nem változik semmi, ha nehezen nyelem le vagy felháborodom rajta. Nem az volt a céljuk, hogy engem megbántsanak.

Még akkor sem, ha mégis ezt tették.

Felálltam, és mindent elkövettem, hogy úgy tűnjön, nyugodtan sétálok ki a bárból. A balták hangja üldözött, mintha lövések lettek volna.

Úgy éreztem, mintha megelőztem volna a rám törő pánik első hullámait, amikor kirontottam a hűvös áprilisi éjszakába, és levegőért kapkodva előrehajoltam, majd a térdemre támaszkodtam a járdán.

Szóval végül tényleg megtörténik. A nő, akit szerettem, továbblépett. Feleségül megy valaki máshoz.

És az a valaki más a saját öcsém.

* * *

Másnap éppen két beteg között, a kórházban, megszólalt a mobilom. Az egyik nővérem volt az, Jewel. Félelemmel vegyes rezignáltsággal néztem a beérkező hívást.

Több hullámban kell majd megbirkóznom ennek a hírnek az utórezgésével. Először a saját érzéseimmel, aztán mindenki máséval, mert úgy zúdítják rám újra és újra, mint a jeges vizet, amíg már teljesen elázom tőle.

Besurrantam a takarítószertárba, és megnyomtam a válasz gombot.

– Jewel.

– Ez akkora baromság! – közölte. – Én nem megyek el az esküvőre, csak hogy tudd. Basszák meg mindketten!

– Basszák meg mindketten! – ismételte meg Gwen, a felesége a háttérből.

Fáradtan megdörzsöltem a homlokom.

– Gwen, semmi baj.

– Teljesen rendben van, ha nem vagy jól, Jacob. – Ez anya hangja volt.

– Én sem megyek – szólalt meg egy negyedik hang. A másik nővérem volt az, Jill.

– Én sem! – közölte a húgom, Jane.

Amy és Jeremiah bizonyára az egész családnak egyszerre mondta el.

– Az apád is itt van – tette hozzá anya.

– Jacob, itt vagyok, ha beszélni akarsz velem – szólalt meg apa valahonnan sokkal távolabbról, mint a nők.

Bizonyára kényszerítették, hogy ő is jelen legyen a telefonhívásnál. A drámai bejelentések nem az ő stílusa volt.

– Ezt a sírt maguknak ásták – vette át a szót Jewel. – Ebből a családból senki sem lesz ott az esküvőn.

– Én igen. És örülök nekik – hazudtam. – Szándékomban áll maximálisan támogatni őket – feleltem őszintén. – Remélem, ti is így tesztek.

Ők egyszerre háborodtak fel.

– Hogy tudod ezt elfogadni? – kérdezte Jewel. – Alig három hónappal a szakításotok után kezdtek randizni. Undorító!

– Ez nagyon elcseszett, haver – tette hozzá Walter, Jill férje.

Ott volt az egész bagázs. Tökéletes.

Ráültem egy doboz vécépapírra.

– Tényleg jól vagyok – feleltem, és összecsíptem az orrnyergemet.

– Nem vagy jól – bizonygatta Gwen. – Ezek seggfejek! Hogy várják el tőled, hogy ott légy? Hogy várják el bármelyikünktől is, hogy elmenjünk az esküvőre?

– Szerintem ők nem várnak el semmit – állapítottam meg fáradtan. – Viszont attól még semmi sem változik meg, ha nem támogatjátok őket. Ha azt szeretnék, hogy ott legyek az esküvőn, akkor én elmegyek. Még ha ti nem is.

– Jacob – szólalt meg anya óvatosan. – Mindig is te voltál a diplomatikus gyerek. Ezt nagyon szeretem benned, de nem kell kitenned magad ennek. Nincs azzal semmi baj, ha meghúzod a határokat.

– Anya, tényleg jól vagyok. Túl vagyok rajta. Továbbléptem.

– Továbbléptél? Hogy? – kérdezte Jewel. – Egyetlen randid sem volt, amióta Amy elhagyott.

Jill a háttérben suttogott:

– Talán rátalál önmagára. Nem kell randizni ahhoz, hogy továbblépjen…

– De igen! – sziszegte Jewel. – Ha nem szexel valaki mással, akkor még mindig megszállottan vele foglalkozik…

– Nem tudjuk, hogy nem szexel – jegyezte meg anya. – Csak azért, mert nem hozott haza senkit, még nem jelenti azt, hogy nem… Jacob? Úgy gondolom, újra felfedezni a szexualitást egy szakítás után, csodákat művel az önbecsüléseddel, a felelőtlen szexuális viselkedés azonban elég gyakori egy traumás különválás után. Ugye védekezel? Tudod, mi a véleményem a síkosítóként használt kókuszolajról. A vaginának nagyon jót tesz, de az óvszerek hajlamosak elszakadni tőle…

– És mit szólsz a szőlőmagolajhoz? – kérdezte apa valahonnan a távolból. – Az is úgy hat az óvszerre? Én szeretem a szőlőmagolajat. Selymes.

– Oké, lehetne, hogy ne beszéljünk erről? – kérdezte Jewel.

– Az apád és én szexuális lények vagyunk – felelte neki anya. – Ne tegyünk már úgy, mintha nem tudnánk, hogyan jöttetek a világra ti, gyerekek.

Összeszorítottam a szemem. Ez maga volt a pokol.

– Jacob, szexelsz valakivel? – kérdezte Jill. – Úgy érzem, ezt nem árt tisztáznunk.

Felkaptam a kezem.

– Tudjátok mit? Igen!

A semmiből jutott eszembe ez a hazugság. Kicsit olyan volt, mintha valaki más mondta volna. De én miért mondtam? Aztán rájöttem, miért.

Ez is az a fajta füllentés volt, amit az ember azért mond, hogy a másik jobban érezze magát. Például azzal biztatni egy haldoklót, hogy minden rendben lesz, miközben tudod, hogy nem így van. Ez egyfajta könyörületesség. Mindenki számára.

Úgy véltem, a családom alapvetően azt akarta, hogy mindenki kibéküljön ezzel az esküvővel. Nagyon szerették Amyt és imádták Jeremiah-t. Ők elvből háborodtak fel miattam, nem azért, mert utálták őket. Csak azt utálták, hogy én hogy érzem magam miattuk. Nyilvánvaló volt, hogy amíg egyedülálló vagyok, én leszek a faképnél hagyott ex, akit meg kell védeni, és akinek a nevében fel kell háborodni. Amy és én sosem fogunk újra összejönni, szóval mi értelme volt? És mi köze volt ennek a becsületemhez? Én nem akartam ezt.

Amy és Jeremiah össze fognak házasodni, akár támogatja őket a családom, akár nem. Aztán gyerekeik lesznek, és azok a gyerekek semmiről sem tehetnek majd. Még ha az egész család ki is zárja az öcsémet és az exemet életük hátralevő részére, semmin sem fognak változtatni vele. Szóval, ha emiatt füllentenem kellett egy kicsit, hogy másfelé irányítsam az aggodalmukat, akkor hajlandó voltam megtenni.

– Jársz valakivel? – kérdezte Jill. – Ki az?

– Csak az egyik munkatársam – feleltem remélve, hogy annyiban hagyják a témát.

– A Royaume-ben? – szólt közbe Jewel. – Ezért mondtál fel a Memorial Westben?

– Ööö…

– Mert mi mindannyian úgy gondoltuk, azért hagytad ott azt a munkát, hogy ne kelljen Amyvel együtt dolgoznod, mert annyira összetört a szíved, és szomorú vagy! – Jill hangja izgatott lett. – Pedig azért mondtál fel, mert szerelmes vagy, és közelebb akarsz lenni hozzá?

Pislogtam egyet.

– Igen?

Mindenki elalélt.

– Mikor ismerhetjük meg? – kérdezte Jane izgatottan.

– Én… nem is tudom – dadogtam. – Még nem állok készen arra, hogy bárkinek is bemutassam. Még nagyon új a dolog.

Szinte éreztem a telefonvonal másik végén buzgó izgatottságot. A fenébe. Sosem fognak leakadni a témáról.

– Nézzétek! – folytattam, és áttettem a telefont a másik fülemre. – Megbékéltem ezzel az esküvővel. Továbbléptem, és örülök nekik.

– Elhozod a barátnődet az esküvőre? – kérdezte Gwen. A hangján hallottam, hogy mosolyog.

– Ööö… azt hiszem, igen. Ha akkor még mindig együtt vagyunk.

Újabb izgatott sikolyok.

Hallottam, hogy Jewel drámaian felsóhajt.

– Jól van – jelentette ki. – Oké. Azt hiszem, mivel neked nincs kifogásod ellene, én is egy kicsit kevésbé gyűlölöm. De attól még nem örülök neki.

– Én viszont szeretem az esküvőket – jegyezte meg Jill. – De igazad van, még mindig haragszom rájuk – tette hozzá gyorsan.

Megráztam a fejem.

– Ne haragudjatok rájuk! Nézzétek, most mennem kell. Műszakom van.

– Találkozunk a tizenkilencedikei vacsorán? – kérdezte anya. – Én lasagnét akarok csinálni, de az apád lehet, hogy füstöl egy kis disznóhúst.

– Igen, ott leszek a vacsorán – feleltem.

– Hoznál egy üveg bort?

– Jó, viszek egy üveg bort.

– Szuper. Szeretlek!

Mindannyian egyszerre köszöntek el tőlem, aztán letettem. A combomra tettem a mobilt, az arcomat pedig a tenyerembe temettem.

Ha majd odakerül a sor, azt kell mondanom nekik, hogy szakítottam a képzeletbeli barátnőmmel. De remélhetőleg addig majd csökken rajtam a nyomás. Talán végül senki nem úgy néz rám, mint aki bármelyik pillanatban összeomolhat.

Elismerem, tényleg durva szakítás volt. De legalább az enyém lett a kutya.

Nagy nehezen feltápászkodtam, kimentem a takarítószertárból, amikor valaki nekem ütközött. Felkiáltottam, a telefon kirepült a kezemből, és a kemény padlóra esett.

Az orvosnő meg sem állt, miután nekem jött. Csak futásnak eredt, és szaladt tovább a folyosón a betegek kórtermei felé.

– Mi a franc? – dörmögtem magamban, és felvettem a telefont a földről. Betört a kijelzője.

– Nézzen a lába elé! – kiáltottam utána bosszúsan.

Ő még csak hátra sem pillantott. Az egyik nővér lesújtó pillantást vetett rám, mintha én lennék a seggfej. Itt mindenki ilyen goromba? Mi a franc van ezzel a hellyel?

Csüggedten a telefonomra pillantottam. Még működött, de a sarkánál megrepedt. A legszörnyűbb hét méltó lezárása. A fogamat csikorgattam.

Én is elindultam a folyosón abba az irányba, amerre a nő futott. Nem tudtam pontosan, mi is a tervem. Megmondjam neki a véleményem a folyosón való futásról? Követeljem, hogy fizesse ki a kijelző megjavítását?

Egymás után benéztem minden kórterembe, amíg végre megpillantottam. Az ágy szélén ült háttal nekem, és egy fiatalemberhez beszélt.

A beteg arca szürke volt. A mellkasából dialíziskatéter vezetett ki. A katéter körüli bőr vörös volt, és dagadt.

– Miért nem hívtál engem? – kérdezte a nő az ágyban fekvő férfitól. – Teljesen elfertőződött. – Körülötte tett-vett, megnézte az életfunkcióit. – Úgy elfajult a helyzet, hogy akár szepszist is kaphattál volna. – Ekkor kivette a férfi szájából a lázmérőt, és megrázta a fejét. – Nem hanyagolhatod el ennyire a dolgokat, Benny. Szólnod kell, ha valami nem stimmel.

Ekkor rájöttem, hogy betolakodtam a magánszférájába, és már éppen távozni akartam, amikor a hátam mögött megjelent egy nővér egy hatalmas dialízisgéppel, és rákényszerített, hogy visszamenjek a kórterembe. Oldalra léptem, megálltam a fal mellett, amíg a nővér odagurította a gépet az ágy mellé.

– Fáj… – mondta Benny halkan.

– Tudom – felelte az orvosnő kicsit lágyabb hangon. – Adok neked antibiotikumot és fájdalomcsillapítót. – A férfi fejére tette a kezét. – Néhány perc múlva megint úgy érzed majd magad, mintha tizenhat éves lennél, és egy kukoricamezőn feküdnél Jägermeistertől kiütve.

Erre felhorkantam a sarokban állva, a nő pedig hátrafordult, és észrevette, hogy ott vagyok.

– Ööö… segíthetek?

Jóságos ég, milyen gyönyörű! Olyan gyönyörű volt, hogy teljesen lefegyverzett. Egy pillanatra azt is elfelejtettem, mit keresek itt.

Latin származásúnak tűnt. Hosszú, barna haja kócos kontyba volt összefogva hátul. Vágott, barna szeme és sűrű, fekete szempillája volt.

Ekkor felerősödött bennem a szorongás… tisztára olyan volt, mint tizedikben, amikor ideges voltam, mert egy csinos lánnyal beszéltem, ám ehhez még hozzáadódott az a stressz is, hogy egy ellenséges légkörű munkahelyen megismerkedem az egyik új kollégámmal, és mindeközben egy olyan helyiségben vagyok, ahol nem lenne szabad lennem. Megdermedtem.

Általában nem szokott ez megtörténni velem munka közben, mert a munkahelyen mindig jól tudtam kezelni a stresszt. A kortársaimmal és a beosztottjaimmal magabiztosan és meggyőzően beszéltem. Kiváló orvos voltam. Ez a nő azonban már azzal is zavarba hozott, hogy rám nézett… azzal, ahogy rám nézett. Bosszúsan és türelmetlenül. Éreztem, hogy a szociális készségeim úgy eltűnnek, mint egy szívrohamot kapott beteg EKG-járól a hullámok.

Megköszörültem a torkomat.

– Ööö… ön nekem jött a folyosón – szólaltam meg félszegen.

A nő pislogva nézett, mintha a világ leglényegtelenebb információját mondtam volna neki.

– Jól van. Elnézést.

– Nem, ööö… nem lenne szabad szaladnia a folyosón.

Erre döbbenten bámult rám.

Kiszáradt a szám.

– Én csak… a Memorial Westben én voltam a sürgősségi osztály vezetője, és tudom, milyen könnyen megesnek a balesetek, ha…

A nő szeme megvillant.

– Igen, tökéletesen ismerem az önéletrajzát, dr. Maddox. Köszönöm a tippet. Most pedig, ha megbocsát, szeretnék egyedül lenni a páciensemmel.

A tekintete villámokat szórt. Benny engem bámult. Még a nővér is.

Én csak álltam ott még egy tétova másodpercig, aztán kihátráltam a kórteremből. Zavaromban elvörösödtem. Mit képzeltem, hogy így bementem oda? Az isten szerelmére, Jacob!

Visszatértem a saját részlegemre a sürgősségi osztályon, gondolatban azonban újra és újra lejátszottam magamban ezt a kínos jelenetet, és megszállottan azon törtem a fejem, mit kellett volna mondanom vagy csinálnom.

Olyan ostoba voltam!

Nem lett volna szabad szóba hoznom ezt a beteg előtt. Ez volt a legnagyobb hibám. Talán megemlíthettem volna, hogy betört a telefonom, hogy tudja, nem csak kioktatni akartam a folyosón való futásról.

Vagy talán annyiban kellett volna hagynom az egészet.

Az lett volna a legjobb, ha hagyom. Mert akkor egyáltalán nem lett volna konfliktus. Mondhattam volna azt is, hogy „Elnézést, eltévesztettem a kórtermet”, és aztán távozom.

Istenem, micsoda seggfej voltam! Különösebb erőfeszítés nélkül sikerült a Royaume Northwestern legutáltabb dolgozójává válnom.

Hosszú évek terápiás kezelése után tudtam, hogy csak rágódom a dolgon. Ez a találkozás a nőnek talán semmit nem jelentett, én viszont úgy éreztem, hogy a valaha történt legkínosabb dolog volt az életemben. Tíz év múlva majd ott fekszem az ágyamon, aztán kipattan a szemem, és eszembe jut, milyen hitetlenkedve meredt rám az a nő… rám, akinek volt képe bemenni egy sürgősségi kórterembe, és a folyosón való szaladgálásról beszélni neki egy kritikus állapotú beteg füle hallatára, akit nyilvánvalóan jól ismert, és fontos volt neki.

A nap hátralevő részében meghúztam magam. A nyugtalanság mint elektromos áram ott vibrált, zizegett a bőröm alatt, a túlélési ösztön mardosott, és azt súgta, hogy meneküljek. De nem tudtam elmenekülni, és nem tudtam elfojtani sem a stresszt.

A gyógyszerek általában kordában tartották ezt az idegességet, de azért azok sem voltak mindenhatók. Kezelnem kellett a feszültséget, különböző módszerekkel lecsillapítani, amelyeket a terápián tanultam. És ami a legfontosabb, a testi-lelki jólétet elősegítő életet kellett élnem. Úgy gondoltam, éppen ezt igyekeztem megvalósítani, amikor idejöttem dolgozni. Kiléptem a Memorial West egészségtelen munkakörnyezetéből, hogy ne kelljen Amy és Jeremiah közelében dolgoznom, meghoztam egy döntést a saját mentális egészségem érdekében.

Erre ez történt.

Tudtam, hogy csendes és szűkszavú ember vagyok, és ez nem segített megkedveltetni magam a már amúgy is rideg nővérekkel, mégis képtelen voltam változtatni rajta, annyira foglalkoztatott ez az eset. Végre sikerült elérnem, hogy ne kelljen minden egyes nap Amyt és Jeremiah-t látnom, erre most itt volt az egész csapat, aki gyűlölt.

Mindig is nehezen szereztem új barátokat. Ideges lettem ismeretlen emberek között, féltem, hogy nem a megfelelő dolgot mondom, vagy olyan visszahúzódó leszek, hogy az embereknek sok idő kell ahhoz, hogy felengedjenek irányomban. Talán itt is csak több időt kell még eltöltenem. Valami azt súgta azonban, hogy ez a hely más. Az emberek itt túlságosan összetartottak. Megint azt éreztem, mint a középiskolában. Én voltam a kívülálló, és továbbra is az leszek, különösen, ha így elszúrom a dolgokat, ahogy most ezt. A mentális akkumulátorom megint lemerült. Nem akartam összefutni megint azzal a nővel a pihenőben, ezért visszamentem a takarítószertárba.

Csakhogy nem volt üres, amikor beléptem…

{1} Megígérem. (spanyol)