Pataki Éva

RÁDIÓNK ARANYKORA

– REGÉNY –

Athenaeum

© Pataki Éva, 2026

© Athenaeum Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-631-6

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Valentin Kristóf

Nyomdai előkészítés: Komlós Andrea

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Tartalomjegyzék

Nagy Diófa utca (2024. február)

Krakkó (1989. január)

Bródy Sándor utca (1993. január)

Múzeum kávéház, Ádám söröző (1989. február)

Bródy Sándor utca (1993. január)

Nagy Diófa utca (1989. február)

Ádám söröző (1989. június)

Bródy Sándor utca (1993. február)

Vian kávéház, Liszt Ferenc tér (2024. február)

Bródy Sándor utca (1993. február)

Vian kávézó (2024. február)

Árpád híd (1990. október 28.)

Vian kávézó (2024. február)

Bródy Sándor utca (1993. március)

Bródy Sándor utca (1993. március)

Katona József utca (1995. június)

Bródy Sándor utca (1993. március)

Nagy Diófa utca (2024. február)

Bródy Sándor utca (1993. július)

Vian kávézó (2024. április)

Bródy Sándor utca (1994. március)

Nagy Diófa utca (2024. március)

Nagy Diófa utca, Kádár étkezde, Árpád híd (202…? augusztus)

Látó-hegy (202…? augusztus)

„A farkasok órája az a pillanat, amikor az éjszaka átadja a helyet a hajnalnak. Ebben az órában hal meg a legtöbb ember. Ebben az órában legmélyebb az álom. Ebben az órában legvalószerűbbek a rémálmok. Ebben az órában gyötri a leghevesebb szorongás azt, aki nem alszik. Ebben az órában leghatalmasabbak a fantomok és démonok.”

– Ingmar Bergman

Nagy Diófa utca

(2024. február)

A farkasok órája volt, hajnali fél négy, amikor Mari forgolódni kezdett, majd izzadtan felült az ágyában. A februári szürkeségen tompán szűrődött át a szegényes utcai világítás kékes fénye. Mari harmadik emeleti lakása ablakain régóta nem volt függöny, szerette nézegetni az ég házak közé ékelt csíkját, néha a hold is bekúszott. Odakint tompán zúgott a gyér forgalom a Rákóczi út felől, pár merev részeg brit danolászott lent az utcán, de nem a rekedtes ordítás ébresztette föl, ő már régen hozzászokott a közeli bulinegyed éjszakai, hajnali lármájához. Megint a magzat kísértette. A gyermek, akit nem szült meg, akit elkapartatott. Akkor is február volt, csak épp nem a mostani ólomszürke, lucskos, hanem fagyos, jégvirágos, amolyan huszadik századi téli hónap. Évtizedek teltek el nélküle, nem kísértett, nem jelentkezett, már a huszonegyedik századból is eltelt jó húsz év, és akkor váratlanul felbukkant. Előjött a végtelen és örök nemlétből, és szólt az anyjához. A nőhöz, aki az anyja lehetett volna, ha megszüli. És azután jött egyre gyakrabban, csaknem minden éjjel. Mari már nem is próbált visszaaludni, kikelt az ágyból, köntösbe bújt, és megállt az ablaknál, bámulta a kihalt utcát, a sötét ablakokat, azután kiült a konyhába, már nem is igyekezett hárítani a múltat, mert lassan eszébe jutott minden, amit évtizedekig eltemetett magában, amire nem is emlékezett, ami sokáig egyáltalán nem volt fontos.

Egy emberöltő telt el azóta, hogy azon a mogorva, februári reggelen, kábán, mivel nem aludt szinte semmit – Ivánnal egész éjjel kínozták egymást –, bement a Péterfy Sándor utcai kórházba, és alávetette magát az abortusznak. Iván késő este csöngetett fel, azután hajnalig fent voltak, a tűréshatáron túl bántották egymást, majd amikor a fájdalom már elviselhetetlenné vált, jobb híján egymásba kapaszkodtak, szeretkeztek kétségbeesetten, dühödten, majd újra egymásnak feszültek. „Menj el!” – tolta el Mari. „Miért kínzol?” – sóhajtott rekedten Iván, és erősen magához húzta, simogatta a haját, a vállát, a fenekét, és megint kívánta, a feszülő mellek, a terhesség testi melegsége, puhasága őrjítően vonzotta, soha nem látta még ilyen szépnek Marit, mint ezen az éjszakán. Perceket ha aludtak, így indult el hajnalban Iván a rádióba, egy órára rá Mari a kórházba. Évtizedekig eszébe sem jutott sem az abortusz, sem a magzat, ha később nőgyógyászati rutinvizsgálatokon faggatták az előzményekről, fásultan diktálta: egy szülés, egy spontán vetélés, egy abortusz. Még ha időnként hallott vagy olvasott is az Amerikában és Lengyelországban fellángoló abortuszvitákról, szigorításokról, eszement tüntetésekről, amelyeken a tüntetők a magzatok élethez való jogáért harcoltak, és Isten nevében ütötték-vágták az orvosokat, akik szerintük hidegvérrel gyilkolták a fejlődő embriókat, Mari akkor sem érezte úgy, hogy érintett lenne, hogy bármi köze lenne a témához.

Pár héttel korábban kezdődött, a hosszú, kilátástalan, sötét január derekán. Mintha szólt volna hozzá a magzat. Nem számolt utána, csak tudta, hogy harmincöt éves lenne épp. A gyerek, akit nem szült meg. Iván gyereke. Azon kapta magát, hogy mentegetőzik előtte, igyekszik megértetni a magzattal, hogy akkoriban még nem volt olyan hajcihő az abortusz körül, mint manapság, a magzatoknak nem voltak jogaik, nem lehetett látni elborzasztó filmeket szétvágott embriókról, nem tüntettek köztereken militáns magzatvédők, legalábbis a létező szocialista országokban nem, és szűkebb hazájában az abortusz mint etikai probléma, fel sem merült. Sőt, a rendszer éppen hogy szinte kérkedett ezzel a visszaadott szabadságjoggal, jelezte, hogy ez már nem az ötvenes évek, már nem a Ratkó-korszak, és nem is Ceaușescu Romániája, ahol nők tömegei sérülnek vagy halnak meg az illegális abortuszok szövődményeiben. Neki senki nem szólt, hogy azért ezt át kéne gondolni. Az anyja korosztálya, azok a lányok és asszonyok, akik a Ratkó-korszakban kényszergyerekeket szültek, vagy vállalták az illegális abortuszt, esetleg otthon próbálkoztak kötőtűvel, felszabadulásként élték meg, amikor később, a konszolidálódott szocializmusban a kellő bürokratikus megaláztatás mellett lehetővé tették és kórházi körülmények között végezték az abortuszt, és elfogadták, hogy teljes hallgatás borítsa az érzékeny témát. A terhesség művi megszakítása olyan mindennapos, banális beavatkozásnak számított, mint egy foghúzás. Annak idején az anyja, az anyja barátnői és az anyósa is túlesett rajta, az asszonyok, akiken átgázolt a háború és a Rákosi-korszak terrorja, akik láttak sok szenvedést és halált, vallották, az élőkkel, a már megszületett gyerekekkel kell törődni, és nem egy rosszkor keletkezett, be nem tervezett sejtcsomóval. Ezt a mintát vitték tovább a lányaik is, akár csak Mari és az egyetemi csoporttársai, barátnői, rádiós kolléganői, egyik a másik után vetette el a nem kívánt vagy rossz pillanatban érkező gyerekét. Ancsa például, a legjobb barátnője, akkoriban népszerű rádióriporter, akivel Mari egy balatoni nyaralás során életre szólóan összebarátkozott, azt mondta neki, hallván, hogy Mari állapotos, de nem tartja meg a gyereket, hogy Iván egy lehetetlen pasi, és nyugi, legalább kialszod magad.

Pedig éppen Ancsa volt az, aki felhívta Mari figyelmét Ivánra. Egy turnusba kerültek a balatonszéplaki rádiós üdülőben, nappal együtt strandoltatták a gyerekeiket az üdülő saját partszakaszán, a délutáni csendes pihenő alatt kiültek a sárga polikarbonáttal elválasztott, szűkös erkélyre, és ömlött belőlük a szó a gyerekkorukról, anyáikról, első szerelmeikről, férjeikről – róluk igen sokat beszéltek, mert gyűltek a problémák –, kollégákról, kedvenc könyveikről; örömmel fedezték fel egymásban a rokon lelket. Este, az étteremben elfogyasztott vacsora után – A menü és B menü –, ráhagyták a gyerekeket a férjekre, és beültek a Hableányba egy sörre. Vagy kettőre. Az egyik ilyen estén jegyezte meg Ancsa, hogy az egész rádióban Ivánnak van a legjobb segge. Mari mind ez idáig nem különösebben figyelte a férfiak hátsóját, de a nyaralás után azért körülnézett a munkahelyén, és megállapította, hogy a sok lapos, széles, párnás, lottyadt, kiült rádiós hátsó közül valóban kirítt Iván formás, izmos feneke. És kirítt maga Iván is.

Rád fér a pihenés – biztatta Ancsa az őrlődő Marit –, kiveszel pár napot, csak heverészel otthon, odaadom A szív segédigéit, ígérte, mivel legújabban Esterházyért rajongott, és volt is egy dedikált példánya, amit Mari már hónapok óta elkért tőle, de mind ez idáig hiába. Mint annyian akkoriban, Ancsa csak a barátnője érdekét nézte, mint ahogyan Mari is csak a saját szempontjait mérlegelte; a kiürült és újabban féltékenységgel mérgezett házasságát, a kilátástalan, elátkozott szerelmét Ivánnal, amely csak rombolt, pusztított, feldúlta mindkettőjük nyugalmát, tönkretette a házasságukat, de nem épült belőle semmi, nem is körvonalazódott az újrakezdés, a gyógyulás lehetősége. A házasságával kezdetben nem is az volt a gond, hogy elillant belőle a szerelem, inkább az, hogy a hétköznapok rutinját a méla unalom pókhálója fonta be, majd Mari beleszeretett Ivánba. Mari akarta ezt a gyereket, noha ott volt a kisfia, akire minden maradék energiáját fordította, már amit meghagyott a férje, az apja, Iván és legfőképp munkahelye, a rádió. De nem csak azért akarta megszülni a gyereket, mert őrülten szerelmes volt, hanem azért is, mert végre nőnek, asszonynak érezte magát a szerelemben és a terhességben, már nem kínozta a szorongás és az aggodalom, már nem az a tudatlan, pánikoló egyetemista volt, mint az első gyerekénél, amikor a fiát várta, végre képes volt gondtalanul átadni magát a terhességnek, az anyaságnak. Hogy az embriónak is lennének mérlegelendő jogai, hogy élő, emberi lény, még ha parányi is, akkoriban fel sem merült. Az anyagi gondok nem játszottak szerepet, bár léteztek, de akkoriban mindenki szegény volt, kollégák, barátok, testvérek egymástól kértek kölcsön a hónap végén a másodikán esedékes fizetésig, de a rezsi alacsony volt, barátoknál lehetett enni, inni, éhen nem halt senki. Mari ült a hajnali szürkületben, és nem értette, hogy miért jön elő a magzat ennyi év után? Ennyi felejtéssel töltött év után honnan és miért? Odakint már szakadozott az éjszaka sötétje, csapódott a folyosón egy ajtó, a második emeleten ugatni kezdett egy kutya. Mari kieresztett egy pohár vizet, bekapcsolta a rádiót, egy huszonnégy órás zenei adót, és visszaült a konyhaasztalhoz.

Ivánra sem gondolt évek óta. Az igazság az, hogy semmire és senkire nem gondolt, begubódzott, lemondta a baráti meghívásokat, az osztálytalálkozókat, a nosztalgikus sztorizgatásokba fulladó rádiós összejöveteleket. A család is elpárolgott, amióta az apja meghalt, a fia a családjával kiköltözött Franciaországba, meghalt a legjobb barátnője, ráadásul elapadtak a munkái. Nem egyszerre történt mindez, fokozatosan fogyott el Mari körül a levegő, de egyszer csak elfogyott, Mari elérkezett egyfajta nulla pontra. Magára zárta a Nagy Diófa utcai lakás ajtaját, néha kiment úszni a margitszigeti Sportuszodába, de főleg olvasott, zenét hallgatott, keresgélt a rádiók és tévécsatornák között, kutakodott a Facebookon, bár ezt kicsit szégyellte. Egyedül Forray Gizivel, egykori rádiós főnökével találkozgatott kávézókban vagy a közeli Kádár étkezdében, ahova annak idején Ivánnal is gyakran betértek. Mari nem szeretett Ivánnal megjelenni a Kádárnál, mert az étkezde törzsvendégei felismerték a férfit, üdvözölték, nem ritkán odajöttek az asztalukhoz kvaterkázni, pletykálkodni, és Ivánnak, bár tagadta, jólesett a hódolat. Igaz, az ajtóban fehér pincérkabátban ülő főnök, a fizetést bonyolító Sándor úr mindig bókolt Marinak: „üdvözlöm, szerkesztő asszony”, köszöntötte meghajlással, miközben Ivánnak csak biccentett. Mari régi törzsvendég volt, hiszen csak pár sarokra lakott az étkezdétől, gyakran tért be a fiával, ha nem volt kedve főzni. Sándor úr mindig szorított nekik helyet valamelyik piros kockás abrosszal fedett asztalnál, a fia élvezettel nézegette a falat borító, dedikált fényképeket, kedvence Stallone és Puskás Öcsi portréja volt. Amikor Mari népszerűsége csúcsán volt, Sándor úr őt is agitálta, hogy kitehesse a fényképét a falra, de ehhez Mari nem járult hozzá. Majd jött a covid, bezárt a Kádár, és évekig ki sem nyitott, Sándor úr meghalt.

Az utolsó szálak, amik a valódi, odakint dübörgő élethez kötötték Marit, a munkájával voltak kapcsolatosak, de ahogy nyugdíjazta magát, és elfogytak a megrendelői, elvágta az utolsó szálakat is. Pedig szeretett dolgozni, a turbulens rádiós évek után szöveget szerkesztett, lengyelből fordított művészeti folyóiratoknak, galériáknak, tolmácsolt színházaknak, a kétezres évek elején olyan jól keresett, hogy még utazni is tudott, a célpont mindig Olaszország volt, a már régen halott anyja második hazája. De ahogy telt az idő, a színházak megszűntek vagy kivéreztek anyagilag, és már nem tudtak fizetni, miként a művészeti folyóiratok sem, egykori megbízói inkább a Google-fordítót használták, évről évre, hónapról hónapra fogyott körülötte a levegő, záródott rá lakásának ajtaja. Ha hívták a régi barátok, kollégák, leginkább kinyomta a telefont, nem nézett híradót, nem hallgatott híreket, nem olvasott újságot, mégis tudta, mi van, tudta, hogy nem érdemes híreket fogyasztani, mert nincsenek. A világban ugyan mozgott valami, de a hazája dermedt volt. Ugyanaz az ólomszürkeség vette körül, amitől már a hetvenes, korai nyolcvanas években is depressziós volt, akkoriban néha napokig fel sem kelt, be sem ment az egyetemre. Most már nem is volt hova bemennie, de a hírek azért beszivárogtak az életébe, látta az utcákat elborító uszító plakátokat, hallotta némely szomszédok idegengyűlölő fröcsögését és a minden üzletben harsogó, kereskedelmi rádiókból üvöltő, vidám zenei blokkok közé ékelt handabandázást. Épp azért volt annyira nyomasztó ez a cenzúrázott és öncenzúrázott, felülről diktált és elvárt működés, mert Mari már átélte, hiszen ebben a posványban teltek kamasz- és fiatal felnőtt évei, a nívótlan, szürke működés bepókhálózta a gimnáziumi osztálytermeket, az egyetemi szemináriumi szobákat, a rádió- és tévéműsorokat, a kopott lakások hálószobáit, benyálazott mindent. Mari leginkább olvasott, két könyvtárnak is tagja volt, új könyvekre már rég nem telt, de az egyik fiókkönyvtárban egy régi osztálytárasa volt a főnök, aki mindent megrendelt neki, amire vágyott. Így került a kezébe a friss Nobel-díjas Annie Ernaux vékony kötete, abban olvasta az írónő egy szenvedélyes szerelmének történetét, amelynek záró mondatai szíven találták: „Gyerekkoromban a bundákat, az estélyi ruhákat, a tengerparti villákat hittem fényűzésnek. Később azt gondoltam, fényűzés az értelmiségi élet. Ma úgy látom, fényűzés az is, ha szenvedélyt élhetünk meg.” Igen! – mondta magában Mari, és akkor, hosszú idő után, eszébe jutott Iván, fizikailag közel érezte magához, látta a mosolyát, látta, ahogy a szemüvegét igazgatja, érezte a hideg ujjain Iván meleg tenyerét. Mert ő is átélte azt a halálos vágyakozást, a méltóságról való teljes lemondást, ami mégis, mindennek ellenére, minden fájdalom, megaláztatás dacára közelebb hozta a világhoz, annak pulzáló magjához, éppúgy – biztatta magát –, ahogy a francia írónő megélte, majd megírta. Hirtelen más fénytörésben látta Ivánnal szövődött, rég elmúlt szerelmét; már nem tékozlásnak, az élete elprédálásának érezte, hanem inkább nyereségnek, dacára a keserves szakításoknak és kibéküléseknek, dacára annak, hogy alig volt egy nyugodt pillanatuk, egy normálisan töltött napjuk, például soha nem voltak együtt moziban vagy színházban, de hogy lehet ez? – töprengett most, annyi év után Mari. De szenvedély volt, és megért mindent, vetett számot, miután letette az Ernaux-könyvet. Csakhogy ezután megjelent a magzat. Szinte minden éjjel, szinte mindig a farkasok óráján. Lány lett volna, ezt tudta. Bizonyára magas, sudár, lenszőke, szikrázóan intelligens, hiszen Ivántól szülhette volna. És mindig szomorkás szemrehányással szólt hozzá, anya, miért nem szültél meg? Mari ilyenkor próbálta megállítani az agya zakatolását, elnémítani a hangokat. Azt nem gondolta, hogy rossz döntést hozott; akkor és ott nem látott kiutat, nem tehette meg sem a férjével, sem Ivánnal, hogy megszüli a babát. „Az első pillanattól fogva tudod, ugye, hogy ezt mi most nem tehetjük”, valami ilyesmit mondott Iván az Ádám sörözőben. Akkoriban szempont volt a fia is, az ötéves, hiszen rá is alig volt ideje és energiája, ami mégis megmaradt a kusza kapcsolatok és a mindent felülíró rádiós munka mellett, azt neki tartogatta. Csakhogy a fiú felnőve többször kinyilvánította, hogy nem volt felhőtlen egykeként a gyerekkor, szüksége lett volna egy testvérre.

Anya, harmincöt éves lennék… – szólt a nem létező, mégis tisztán hallatszó hang egy másik februári hajnalon. Elutazhattunk volna együtt Itáliába, nagymama titkos hazájába. Mari tapogatódzva bekapcsolta a rádiót, mert valóságos emberi hangra vágyott. Egy olyan adót hallgatott, ami ugyan szintén a kormány befolyása alatt állt, de nem primitíven, inkább rafináltan, megszólaltattak ellenzéki hangokat, néha gondolkodó embereket is, kis szerencsével az ember belefuthatott értelmes beszélgetésekbe, és a zenei kínálatuk is elviselhető volt, blues-, soul-, jazzklasszikusokat játszottak. Ezúttal egy ismerős hang, egykori kollégája – akkoriban gyakornok a rádió hírszerkesztőségén – beszélt valamilyen ismételt műsorban, Mari rögtön felismerte. Az egykor liberális meggyőződésű gyakornok az utóbbi években uszító, szélsőséges hangnemre váltott, és bizonyos körökben népszerű véleményvezérré vált. A műsorban azt fejtegette, hogy a Nyugat menthetetlen, elkerülhetetlen Európa szétesése és lesüllyedése, a világ újrarendezése, így Mari fürgén kikapcsolta a készüléket, felnyitotta a laptopját, és rákeresett arra az internetes rádióra, ami még egyáltalán szóba jöhetett, ha valódi híreket akart hallani. Dolgoztak a csatornánál régi ismerősök, egykori rádiósok, az a néhány, nyugdíjkorhatáron túl is fáradhatatlan, energikus egykori kolléga, aki nem halt meg, nem volt súlyos beteg vagy depressziós, nem vándorolt ki, nem adta el magát a propagandamédiának; pár túlélő, aki próbált úgy tenni, mintha még mindig az egész országnak készítenék a műsoraikat, és nem egy beszorított zárványnak, mintha ők lennének a legnépszerűbb újságírók, akik naponta döntenek meg megdönthetetlennek vélt tabukat, akik kimondhatják, amiről eddig csak egymás között suttogva beszéltek, vagy házibulikon lerészegedve vitatkoztak, akik köptek a pártközpontra, és noha ma már mindez történelemmé halványult, ők még mindig hittek a szakmájukban, vagy úgy tettek, mintha hinnének, mintha megállt volna az idő, mintha még mindig a múlt század késő nyolcvanas éveiben élnének. Mari érdeklődéssel hallgatta őket. Egyikük Iván volt.

Ő akarta a gyereket és akarta Ivánt. Mint ahogy akarta a szabadságot is, aminek az illata már ott párállott a levegőben a késő nyolcvanas években, érezni lehetett a tömött buszokban és a piacokon elhangzó viccekben, a tüntetéseken, a könyvheti dedikálásokon az Esterházy Péter asztala előtt kígyózó sorokban, a Katona József Színház tömött nézőterén vagy egy kaposvári premieren, Kocsis Zoltánt hallgatva a Zeneakadémián, vagy ugyanott a 180-as Csoport koncertjén, underground zenei klubokban, a kiadókban és szerkesztőségi szobákban, kiállításokon és filmklubokban, a gimnáziumi osztálytermekben, a vakmerőn meginduló egyéni vállalkozásokban és az éjszakai rádióműsorokban. Mari szinte mindenhol ott volt, mindent akart, és képesnek is érezte magát arra, hogy a köz- és magánélet területén is a maximumot teljesítse, hogy az évszázad évének nevezett 1989-es évben a hosszú, szürke évek után végre kiérjen a fényre. Azután minden elporladt. „Hogy reméltünk, s mint csalódtunk, s önmagunkban mekkorát” – kísértette sokáig ez a sor, bár fogalma sem volt, ki írta, Ancsa barátnője szerette idézni. Lassan bocsátott meg magának, mentségére csak azt tudta felhozni, hogy jóvátehetetlenül, megbocsáthatatlanul fiatal volt.