A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Olivier Guez: Mesopotamia

Bernard Grasset, 2024, Párizs

Fordította Domonkos Eszter

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Éditions Grasset & Fasquelle, 2024

Hungarian translation © Domonkos Eszter, 2025

© Trubadúr Könyvek Kiadó, 2025

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács M. József

Tördelő: Szász Julianna

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-656-146-8

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

ELŐSZÓ

1 Bászra, 1916. március

2 Perzsia, 1892 tavasza

3 Bászra, 1916. március vége

4 Redcar, Anglia, 1871. március

5 Bászra, 1916 áprilisának vége

6 Iszfahán, 1892 júniusa

7 Bagdad környéke, 1917. március 11.

8 Teherán, 1892 júniusának vége

9 Bagdad, 1917 ősze

10 Teherán, 1892 szeptemberének vége

11 Bagdad, 1918. október 31.

12 Port Said, 1919. március 1.

13 East Rounton, 1904. január 6.

14 Damaszkusz, 1919. október 10.

15 Konya, 1907. május 12.

16 Az Eufrátesz középső szakaszának partvidéke, 1920. július 24.

17 Konya, 1907 nyara

18 Kairó, 1921. március 12.

19 Rounton Grange, 1913 júliusa

20 Bagdad, 1921 áprilisának eleje

21 Rounton Grange, 1913 júliusának vége

22 Nedzsd térség, Nefúd-sivatag, 1914 márciusának eleje

23 London, 1915 februárja

24 Bagdad, 1921. november 11.

25 Limnosz, Égei-tenger, 1915 áprilisa

26 Bagdad, 1925 februárja

27 Bagdad, 1926. július 11.

EPILÓGUS

FORRÁSOK ÉS BIBLIOGRÁFIA

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Alain Stein emlékére

„Hálát adok Istennek, hogy szabadon bolyonghatok,
szabadon reménykedhetem, szabadon szerethetek.”

ROBERT LOUIS STEVENSON

„A kárpótlásunk az, hogy elnyerjük
a világ bizalmatlanságát
és a kegyetlen magányt. Nincs más.”

KAREN Blixen, VIHAROK

ELŐSZÓ

A tizenkilencedik század második felében, az emberiség történetében először, a gazdaság világméretűvé szélesedett. Az ipari forradalomnak, az új közlekedési és távközlési eszközöknek köszönhetően a javak, az emberek és a tőke soha nem tapasztalt sebességgel kezdtek áramlani. Néhány évtized leforgása alatt valóra váltak Ikarosz és Leonardo da Vinci álmai. Az ember automobilt vezetett, a levegőbe emelkedett, és gyógyírt talált addig gyógyíthatatlan betegségekre és vírusokra. A végletekig kiaknázta és a jövőnek rendelte alá a természetet. Erősebbnek hitte magát Istennél, akinek a halálát hirdette. Ezen fáradozott, amióta megjelent a Földön.

Az ember, pontosabban inkább az európaiak. Szorgos munkával, szervezéssel és tehetséggel több évezredes gyámoltalanságnak vetettek véget. A terjeszkedésen és a versengésen alapuló láthatatlan törvényeknek engedelmeskedve uralmuk alá hajtották a nemzetközi üzleti életet. Ám nem érték be ennyivel, a tizenkilencedik század végén hódítási őrület lett úrrá rajtuk, egy újfajta láz, az imperializmus. Egyetlen terület sem menekülhetett, úgy gondolták, a Csendes-óceán déli részének legkisebb szigete is őket illeti.

A világ egyik térsége, amely hosszú ideje kiszorult az érdeklődés középpontjából, hiszen Amerika felfedezése és Vasco da Gama hőstette – a portugál felfedező a hajóival Afrikát megkerülve elsőként érte el a tengeren Indiát – minden mást árnyékba borított, hirtelen újra a figyelem középpontjába kerül, mint Nagy Sándor, Caesar, az első arab kalifátusok és a selyemutak virágzása idején. Az évszázadok óta elhagyatott, helyenként kevéssé feltárt, és a világgazdasághoz gyenge szálakkal kötődő Közel-Kelet felkelti a nagyhatalmak érdeklődését. Ádáz küzdelem folyik a területért, amióta az 1869-ben felavatott Szuezi-csatorna jelentősen lerövidíti az Európa, Kelet-Afrika és Ázsia közötti szállítási időt. Ráadásul a térségben nemrég a folyamatban lévő második ipari forradalom hajtómotorjának számító kőolajra bukkantak, és el is kezdték kitermelni az értékes energiaforrást. Ezeken a területeken, a hanyatló Oszmán Birodalomban, amelynek mindenki a vesztét kívánja, dől el a huszadik század sorsa, a világ jövője.

1

Bászra, 1916. március

Miss Bell letörli sáros bokacsizmáját a bejárat előtt, és bosszúsan hadonászva elhessegeti a körülötte repkedő szúnyograjt. Egy tunikába és turbánba öltözött, mezítlábas szomáliai szolgáló siet elé, hogy megszabadítsa az esőáztatta széles karimájú kalapjától és az ernyőjétől, majd megkéri, kövesse. Sir Percy Cox az irodájában várja. Ma reggel tért vissza egy küldetésből.

A magas és szikár, átható kék tekintetű Cox nem változott, amióta utoljára találkoztak közös barátoknál Londonban. Ennek már hét éve. Hullámos haja néhol kezd kissé őszbe fordulni, de egyetlen ránc sincs az arcán, és még mindig ugyanolyan elegánsan fest az egyenruhában. A gallérján Miss Bell felismeri a Brit Indiai Hadsereg politikai tisztjeinek járó fehér rendfokozati jelzéseket. Az ötvenegy éves Cox, a birodalom tapasztalt szolgája jelenleg a megszállt Mezopotámia polgári közigazgatásának a vezetője, de korábban Szomáliában, Perzsiában és a Perzsa-öböl több emírségében is szolgált.

A tapintatáról és higgadtságáról híres Cox ezen a délutánon méltatlannak bizonyul dicső hírnevére. V. György király portréja alatt, egy halom térkép és légi felvétel mögé bújva babrálja a bajszát, és szitkozódik az eső miatt, amely szünet nélkül dobol a főhadiszállás tetején. Az épület egy bűzlő csatorna partján áll, amelyből békák és varangyok kórusának zsongító dala száll a Perzsiát Mezopotámiától elválasztó torkolatvidéken elterülő vízi város, Bászra ege felé.

Hatalmas fejetlenség uralkodik. Miss Bellnek már alkalma volt megtapasztalnia ezt az egy hét alatt, amióta a városban tartózkodik. A Brit Indiai Hadsereg logisztika terén nem áll a helyzet magaslatán, a britek tétováznak, rögtönöznek, mindenből hiányt szenvednek. Nehéz, sőt szinte lehetetlen elszállásolni a partra szálló több százezer lovat, katonát, orvost, brahmint. Fészerek és a romlandó eleség tárolásához szükséges hűtött raktárak híján képtelenség elegendő élelemmel ellátni a hatalmas keleti hadsereget. Dél-Mezopotámia kizárólag datolyával, némi zöldséggel és néhány jószággal szolgálhat, így szinte mindent Indiából kell importálni. A régi kereskedőváros azonban nem elég felkészült a tengeren veszteglő hajórajok fogadására. A kikötő csordultig megtelt, a nagy hajók a nyílt vízen horgonyoznak. Zuhogó esőben vagy égető napsütésben órákig, ha nem napokig tart, mire az embereket átszállítják, az állatokat, az árut és a lőszert átrakodják kisebb hajókba, bárkákba, törékeny csónakokba, hogy végül elérjék a sáros partot, ahol hemzsegnek a legyek és a szúnyogok. Miss Bell maga is pórul járt, átkelés közben még a harisnyán keresztül is összecsípték a lábát. Útközben észrevette, hogy az egyetlen kórházhajó zsúfolásig megtelt, és úgy látta, a hajóforgalom nem csillapodik egyhamar. Egyiptomból és Indiából a vezérkar lapátkerekes gőzhajókat, jachtokat és sekély merülésű gőzösöket vezényelt át, egyedül ezek képesek felhajózni a Tigrisen, hogy erősítést szállítsanak, és utánpótlással lássák el az északabbra állomásozó hadosztályokat. Ahogy Ábrahám idején, Mezopotámia déli részén nincs járható út, sem vasút.

Cox megráz egy csengőt, délután öt óra van, a szolgáló megjelenik a teával. „A fejünkre nőttek a gondok, az emberek hangulata félárbócon” – panaszolja Sir Percy Miss Bellnek, miközben a kanalával hevesen kevergeti a teát egy porceláncsészében. Egy hajtásra megissza, mintha tömény alkohol lenne, mit sem törődve azzal, hogy a forró ital égeti a torkát. „A katonák siralmas körülmények között harcolnak, és ha eltávra jönnek, csak fel-alá bóklásznak, nem találják a helyüket. Bászrában nem a francia front hátországa várja őket. Nincs alkohol, nincsenek kocsmák, nők még kevésbé, csak lerobbant kávéházakat találnak itt, amelyeket kizárólag férfiak látogatnak.” Miss Bell elpirul. A szék szélén ülve, kihúzott derékkal, felháborodott pillantást vet a tisztre. Cox elnézést kér a nyers szavakért, tisztában van azzal, hogy Miss Bell a rangján alulinak tartja ezt a stílust, a bocsánatáért esedezik, de meg kell értenie, az idegei pattanásig feszültek, roskadozik a panaszáradat súlya alatt. A csapatok zúgolódnak az ellátmány silánysága miatt, corned beef – sózott marhahús –, ragacsos pudingkonzerv és narancslekvár, „amelyre azonnal rárontanak az átkozott legyek”. A vegetáriánus katonák, ezek a „flúgos hinduk” durumbúzalisztet és zöldséget követelnek, és a múlt héten „ellenszer híján” meghalt két helyettese, „ragyogó, fiatal, lancashire-i fickók”, akiket kobra mart meg a várost övező mocsárban. A katonák felszereléséhez tartozó napszemüvegek olyan silány minőségűek, hogy a bakák a vízbe dobálják őket. A katonai vezetés hányaveti, az előrejelzései („ha egyáltalán terveznek bármit is előre”, gondolja Miss Bell) tévesnek bizonyultak, hiány van csapatszállító járművekből, orvosokból és repülőkből; a folyók nehezen hajózhatók, az utasítások, amelyeket Londonból, Delhiből és Kairóból kap, ellentmondásosak. „A helyi arabokkal nem igazán értünk szót” – teszi hozzá Cox mély hangján, és közben nagyot sóhajt. A mezopotámiai polgári közigazgatás vezetője meggyújt egy szivart. Az ablakokon át hallani a szél süvítését és a müezzin imára hívó hangját. Leszállt az este, az eső elállt, a város bűzlik.

Gertrude Bell maga is értesült már minderről. Bászrába érkezése előtt, az indiai küldetése során az alkirály elolvastatott vele néhány bizalmas jelentést: bármennyire is jól beszéli Cox a helyiek nyelvét, és jártas a térség nagyuraival folytatott tárgyalásokban, képtelen bizalmas kapcsolatot kiépíteni a helyi sejkekkel. Az embereik ezrével csatlakoztak az oszmán haderőhöz, és a vallási vezetőik dzsihádot, Szent Háborút hirdettek a hitetlen angolok, „az ebek szülte kutyák” ellen, akik megszállták a muszlimok földjét, és meg akarják gyalázni az iszlám vallást. Mások kivárnak, egy esetleges török megtorlástól tartanak, mert még nem tudják, hogy vajon végleg itt maradnak-e a britek. „Ugyanolyan jól ismeri az arabokat, mint én – folytatja Cox, miközben megigazítja a nyakkendőjét –, mindig a győztes oldalára állnak.” Miss Bell szótlanul gyűrögeti a kesztyűjét, majd belekortyol a teájába. Olvasta, hogy a beduinok táborokat fosztogattak, meztelenre vetkőztették a holttesteket, és elvágták a sebesült brit indiai katonák torkát, hogy megszerezzék a fegyvereiket. Portyázók, szélhámosok és sakálok. A városban tapintható a feszültség, megszaporodtak az összetűzések, raktárakat és üzleteket raboltak ki; és a háromszáz kilométerrel távolabb fekvő Kútban a hatodik hadosztály kétségbeejtő helyzetbe került.

1914 novemberében, néhány órával azután, hogy az Oszmán Birodalom Németország oldalán belépett a háborúba, brit hadihajók indultak el Bombayből, és a Perzsa-öböl felé vették az irányt. A műveletet már azóta tervezték, amióta Perzsia egyik délnyugati tartományában az APOC, az angol–perzsa olajtársaság elkezdte kitermelni és finomítani a kőolajat, török ágyúk árnyékában, egy olyan térségben, amelyet nem védtek kellő mértékben a britek. Éppen ezért a mezopotámiai partraszállás célja az volt, hogy biztosítsák a tankhajók, illetve a lelőhelyeket az Öbölben létrehozott finomítóval összekötő százharminc kilométeres olajvezeték és a kőolajmezők védelmét. A helyi létesítmények látták el üzemanyaggal a Királyi Haditengerészetet, a világ leghatalmasabb hadiflottáját. Britannia rules the waves: a brit flotta oltalmazta a birodalmat minden tengeren és minden óceánon.

November 23-án Bászra a korona fennhatósága alá került. Néhány nappal később, egy ádáz csata végén a Tigris és az Eufrátesz találkozási pontján fekvő Al Qurnah városa is elesett. Miután az olajmezők biztonságba kerültek, a sikertől megrészegült Cox az offenzíva folytatására szólított fel. Becslése szerint a brit indiai csapatok legkésőbb egy éven belül Bagdadban lesznek. Az oszmán hadakat egy csapásra letarolják. A török tisztek pipogyák, és az Abdulnak vagy Török Johnnynak csúfolt, szedett-vedett, rongyos és primitív gyalogosaik legfeljebb arra alkalmasak, hogy védtelen örmény civileket mészároljanak. A háború előtt Olaszország elorozta tőlük Líbiát és a Dodekanészosz-szigetcsoportot, és a törökök elvesztették balkáni birtokaikat is. A bolgárokat egy hajszál választotta el attól, hogy bevegyék Konstantinápolyt. „A bolgárok és a gyengén felszerelt zászlóaljaik!” – gúnyolódtak az indiai hadsereg stratégái. Az oszmánok, akik hosszú időn át rettegésben tartották a keresztény Európát, már csak árnyékai voltak önmaguknak. Mindenki arra számított, hogy Traianus római császár után a britek lesznek az elsők a nyugati világból, akik meghódítják Mezopotámiát.

1915 szeptemberének végén az expedíciós haderő bevette a Tigris keleti partján épült, stratégiai fontosságú Kút városát, és parancsot kapott a további előrenyomulásra. „Mezopotámiában még mindig nagy sikerrel fut a kis mutatványom, és remélem, Bagdad hamarosan a brit birodalom része lesz” – írta az indiai alkirály V. György királynak. Az expedíciós haderőt kevesebb mint huszonöt kilométer választotta el Bagdadtól. Úgy tervezték, hogy az utolsó akadályon, Ktészifón városán túljutva, a brit indiai sereg beveszi a legendás várost. „A háború egészét figyelembe véve nem gondolom, hogy lett volna még egy ilyen gondosan előkészített, ragyogóan végrehajtott és a siker ilyen jelentős esélyével kecsegtető hadművelet” – nyilatkozta a brit miniszterelnök 1915 novemberének elején a Képviselőházban.

Bagdadnak az volt a dolga, hogy fenntartsa a látszatot. A nyugati front mozdulatlanságba dermedt, Londont bombázták, a Konstantinápolytól kétszázötven kilométerre fekvő török félsziget, Gallipoli megtámadása katasztrófába torkollott: a török aknák elpusztították a flottát, míg a géppuskákkal felszerelt gyalogság a magaslati állásokról lőtte szitává az 1915 tavaszán partra szálló támadókat. A támadás egy becsvágyó fiatal farkasnak, Winston Churchillnek, az Admiralitás első lordjának vakmerő húzása volt. Lefejezni a török birodalmat, a védtelen fővárost bevéve térdre kényszeríteni, majd a Fekete-tengertől Ausztria és Németország irányában felhajózni a Dunán, „a tőr pengéjét közvetlenül a szörnyeteg létfontosságú szerveihez szorítani, és lerövidíteni a háborút” – legalábbis Londonban ezt remélték.

1915. december 7-én a britek feladták a Gallipoli-félszigetet. Ugyanezen a napon kezdődött meg Kút ostroma, ahova a hatodik hadosztály visszavonult, miután Ktészifónnál kudarcot vallott. A törökök tudták, ha sikerül megakadályozniuk, hogy Bászrából csapatokat küldjenek az ostromlottak felmentésére, a britek kénytelenek lesznek megadni magukat. Ezért hát körülzárták a várost, mint Julius Caesar Alesiát.

A brit vezetés azonban nem riadt meg különösebben. A törökök szánalmas támadók hírében álltak, és nem ez volt az első eset, hogy barbárok kerítettek be egy birodalmi hadosztályt. Indiában a nagy lázadás idején vagy Dél-Afrikában a búr háborúban a britek hősiesen védték magukat. Tetteikre a viktoriánus kor legendáskönyvének legszebb oldalai emlékeznek. Meggyőződésük volt, hogy a hatodik hadosztály állja majd a sarat. Erősítésre, nevezetesen a Tigris hadtestre – Tigris Corps –, a gyalogság elit alakulataira várva megszilárdították a védelmet. „Rövidesen megérkeznek” – bizonygatta a vezérkar.

Csakhogy a bászrai zűrzavar miatt a britek késésbe kerültek, és mire végre a közelbe értek, útjukat állta a folyó, amelynek alsó szakaszánál a törökök időközben duzzasztógátat emeltek, és amelynek vízszintjét a vidékre zúduló felhőszakadások még tovább emelték. A brit offenzívák sártengerbe fulladtak, és ezen a heves előkészítő tüzérségi bombázások sem változtattak. A katonák csúszkáltak, a lovak dagonyáztak, az ágyúk a puha agyagos föld fogságába estek, mintha olvadt karamellbe süppedtek volna.

A Gallipolinál aratott győzelmen felbuzdulva a törökök szétbombázták a várost. Mesterlövészeik célba vették a katonákat, akik a folyópartról próbálták kihalászni a repülőgépekből véletlenszerűen kidobált csomagokat. A brit indiai csapatok élelemhiányban szenvedtek. A fűlevessel táplálkozó, erőtlen katonák már a puskájukat is alig bírták megtartani; üveges tekintettel, elcsigázva hevertek a földön. Éjszaka, tűzifa híján, a nyári egyenruhájukban – vékony, manchesteri pamutingjükben – fagytak meg. Ha éppen nem záporoztak rájuk a gránátok, hallhatták a hiénák vonítását.

Március elején a törökök már tudták, hogy a brit indiaiak nem képesek sokáig ellenállni. Kút városából fekély, ürülék és bomlásnak indult testek bűze áradt. A legyek feketére festették a levegőt. A törökök szorosabbra vonták az ostromgyűrűt, és még gyakrabban bombázták a várost.

A szolgáló megbotlott, és kiborította a cukortartót. A fiú ügyetlenkedése kellett ahhoz, hogy Miss Bell megeresszen egy mosolyt, gondolja Cox. Úgy véli, a hölgy lesoványodott, és idejekorán őszülni kezdett. Meg merne rá esküdni, hogy hét évvel ezelőtt Londonban még vörös volt a haja. Észrevette, mennyire elsápadt, amikor a Gallipoli-félszigeten bekövetkezett katasztrófát említette, nagyon szíven üthette a dolog, de hamar visszanyerte az önuralmát, és újra magára öltötte azt a kimért és higgadt arckifejezést, amellyel hallgatta őt, mióta belépett az irodájába. Muszlinszoknyájában, fekete selyemharisnyájában és állig begombolt zsabós blúzában úgy fest, mint Miss Harriet, Maupassant szomorú hajadonja, vagy mint azoknak az angol nevelőnőknek egyike, akik kontinensről kontinensre tipegve akvarelleket festenek, és növényeket préselnek a gyűjteményükbe. A világot járva sok ilyen hölggyel találkozott az elmúlt években.

„Nos, hogy telt az első hete az Édenben? Megfelelő fogadtatásban részesítette a hitvesem?” – kérdezi Cox, miközben egy elefántcsont papírvágó kés hegyével a körmeit tisztogatja. Miss Bell megköszöni a vendéglátást. Igazán jó helye van. A szobája tágas, és Cox felesége „elragadó háziasszony”, jóllehet a kertészkedés iránti szenvedélyt leszámítva, ő és Lady Cox semmiben nem osztoznak. A testalkatuk is meglehetősen eltérő: Miss Bell szikár, Lady Cox telt, bulldogarcú. Nem számít. Miss Bell azt mondja, örül, hogy itt lehet. Cox megcsípi magát, hogy megbizonyosodjon arról, nem álmodik: még senkitől nem hallott ekkora sületlenséget. „Amikor Allah megteremtette a poklot, úgy gondolta, ez még nem elég, ezért létrehozta Bászrát is, és benépesítette legyekkel” – mondja egy arab közmondás, amelyet előszeretettel idéz. Miss Bell izgatottan várja, hogy ezekben a nehéz időkben a birodalmat szolgálhassa, minden energiáját ennek szenteli majd, de a munkához szüksége lenne egy saját irodára.

Amikor három nappal korábban Miss Bell leszállt a Karacsiból érkező gőzhajó fedélzetéről, Cox katonái és hivatalnokai fagyos fogadtatásban részesítették. Az egyenruhában feszengő, gyarmati parafa sisakjuk mellett légycsapóval és egy korsó citromlével felszerelkezett urak meglehetősen kényelmetlenül érezték magukat akkor is, amikor a tiszti klubban fogadták. Még soha nem dolgoztak együtt nővel, és a ragyogó teremtményként emlegetett hölgy nem kelt bennük bizalmat. Egyesek olvasták a cikkeit, mások talán a térségről szóló könyveit is, tudták, hogy neves régész, és hogy vannak befolyásos barátai. Ő az első nő, aki újkori történelemből kiváló minősítésű diplomát szerzett Oxfordban, és átvehette a Brit Királyi Földrajzi Társaság kitüntetését. Jól értesült körökben a hírneve megelőzte Keleten és Londonban egyaránt. Egyébként Miss Bell ezt nem is titkolja, a szerénység nem erőssége.

Itt háború van, kisasszony, nem teadélután, ez nem játék! – magyarázta neki egy pödört bajszú ezredes. Állítólag a leveleit cenzúrázni, az utazásait korlátozni fogják, és egyedül nem találkozhat a helyiekkel. Vajon miért jött Bászrába ez a hölgy, aki egyetlen szervezet alkalmazotti listáján sem szerepel, nem rendelkezik kiküldetési megbízással, és nem tartozik egyetlen minisztériumhoz vagy intézményhez sem?

Négy hónappal korábban, 1915 novemberében Kairóba utazott egy régi barátja meghívására, aki a brit felügyelet alatt álló Egyiptom katonai hírszerzését vezette. Létrehozott egy különleges, az Oszmán Birodalom arab tartományainak szentelt ügyosztályt, amely politikai tisztekből, Oxfordban vagy Cambridge-ben végzett, arab kultúrára szakosodott régészekből és újságírókból állt, akiknek a többségét Gertrude Bell személyesen ismerte. Biztosra vették, hogy a híres sivatagi utazónő értékes információkkal szolgál majd az újonnan létesített Arab Irodának.

A Gallipoli-félszigeten elszenvedett kudarc és a mezopotámiai hadműveletek megrekedése láttán a tudós urak és hölgyek a Savoy szálló füstös szalonjában mentateát kortyolgatva merőben új stratégiát eszeltek ki. A Kairói Iroda megbízható és könnyen befolyásolható arab szövetségeseket keresett, akik, akár egy háború utáni nagy arab királyság ígéretéért cserébe, készek lennének felkelést indítani a törökök ellen. A konfliktus kezdetén Gertrude Bell a térségben a legutóbbi küldetései során szerzett tapasztalatokon alapuló, hosszú emlékeztetőt írt a Külügynek és a Hadügyminisztériumnak, amelyben azt állította, hogy az arabok kedvezően viszonyulnak a koronához, és azt javasolta a kormánynak, hogy bátorítsák őket közös ellenségük, a törökök elleni lázadásra. Miközben Flandriában és a Somme folyó környéki lövészárkokban javában dúlt a háború, London a távolból helybenhagyta az Iroda tervét. Csakhogy Kairó a brit politika keleti döntéshozójaként Mezopotámiában és Arábiában semmit nem tehetett a másik angol félteke, azaz az indiai kormány beleegyezése nélkül. Márpedig a Perzsa-öböl a brit közigazgatás indiai szárnyának kizárólagos vadászterülete volt, egy óriási tó, amelynek környékén a tizennyolcadik századtól kezdve kényére-kedvére rendelkezhetett: egyedül ez az intézmény biztosíthatná a művelethez szükséges fegyvereket, aranyat és embereket. Csakhogy az indiai kormány ellenezte a tervet. Az Oszmán Birodalom széthullása után Delhi és Kairó is uralni akarta a Közel-Keletet. A terveik nem csengtek össze, rosszul kommunikáltak egymással, és nem működtek együtt.

A Kairói Iroda nem mondott le arról, hogy meggyőzze a gyarmat élén álló indiai alkirályt. Úgy vélték, Miss Bell döntő fontosságú adunak bizonyulhat. Az alkirály a családi barátjuk volt, és kölcsönösen nagyra becsülték egymást attól a pillanattól fogva, amikor harminc évvel korábban megismerkedtek a felfedezőnő nagybátyjának házában, aki akkoriban Nagy-Britannia romániai nagykövete volt. Gertrude Bell tehát Delhibe utazott.

Az iránta és a családja iránt érzett feltétlen tisztelet ellenére az alkirály megerősítette, hogy nem óhajt arab lázadást sem Mezopotámiában, sem máshol Keleten. „A kairóiak csak a saját fejük után mennek, elfogadhatatlan, hogy beavatkoznak az ügyeimbe, és a tervük puszta képzelgés” – magyarázta. Indiában több tízmillió mohamedán él. Lelki vezetőjük a török császár, a szultán-kalifa, a hívők vezére, a Próféta jelképes utódja. Mi történne, ha végül őt támogatnák? És milyen következményekkel járna, ha az arabok és a törökök a szent helyek közelében keverednének harcba egymással? Még a végén polgárháború törne ki Indiában, amelyet a németek tovább szítanának. Egy ilyen húzással Kairó nem is tehetne jobb szolgálatot nekik. „Az indiai muszlimok nem arabok, Miss Bell, ön ezt nálam is jobban tudja. Fütyülnek egy háború utáni esetleges arab királyságra, és ismétlem, én nem kérek ebből.”

Bászra és a Perzsa-öböl olajlétesítményei létfontosságúak voltak Nagy-Britannia számára, és Bagdad évszázadok óta a brit kereskedelem egyik legfontosabb fellegvára. „Ezeket akarja Kairó átengedni az araboknak, ezeknek a primitív törzseknek? Több jelentésében maga is említette ezt, Miss Bell. Az utolsó arab állam az idők homályába vész. És mitévők lennénk, ha az indiaiak ihletet merítenének az araboktól, és ők is önálló államot követelnének? Meglep, hogy támogat egy ilyen légből kapott tervet.” Az alkirály azon ügyködött, hogy a birtokaihoz csatolja Mezopotámiát, hogy újabb gyarmattal ajándékozza meg a birodalmat. A briteknek nincs szükségük az arabokra ahhoz, hogy legyőzzék a törököket – gondolta. A meghallgatás ezzel véget is ért.

Gertrude azért még néhány hétig Indiában maradt. Előbb a ködtől nyirkos Delhiben, majd a Himalája lábánál fekvő, egy angol fürdőváros hangulatát idéző Simlában, ahol katonákkal és polgári tisztviselőkkel, gazdag, befolyásos személyekkel tanácskozott. Akár tetszik az alkirálynak, akár nem, megpróbálta meggyőzni őket a kairói kollégáival kovácsolt terv létjogosultságáról, és interjút adott a Pioneernek, a gyarmat nagy hírű napilapjának. Nem járt sikerrel. Az alkirály hajthatatlan maradt: a világháború kellős közepén nem teheti kockára a szubkontinens biztonságát, annak a térségnek a biztonságát, amely hosszú idő óta értékes emberi erőforrás, nyersanyag és végtelen gazdagság gyűjtőhelye, a birodalom sakktáblájának kulcsfigurája, amelynek köszönhetően Nagy-Britannia párját ritkító eurázsiai szuperhatalommá vált. „Térjen észre, Miss Bell, és mondja meg a kollégáinak, hogy felesleges tovább erősködniük.” Ám mivel megbízott Gertrude-ban, és a korona legfőbb érdekeit tartotta szem előtt, az alkirály úgy döntött, hogy Bászrába küldi. Kapcsolattartóként szolgál majd Kairó és Delhi között, és egy kis ügyességgel olajozottabbá teheti a két versengő központ közötti eszmecserét. Továbbá azzal is megbízta, hogy gyűjtsön átfogó információkat a mezopotámiai törzsekről. Ám sem címet, sem hivatalos beosztást nem adott neki. Bászrai megbízatása nem hivatalos küldetés volt.

Nem csoda hát, hogy a katonák és a politikai tisztek némi gyanakvással fogadták, amikor megérkezett. Mivel a kúti vereség egyre nyilvánvalóbbá vált, és hamarosan meg kell büntetni a felelősöket, felmerült, hogy Gertrude talán az alkirály kémje. Vagy a kairói Arab Iroda ügynöke, aki azért jött, hogy viszályt szítson köztük.

Miss Bell jelenléte Sir Percy Coxot sem tölti el túl nagy örömmel azon a nyirkos, márciusi estén. Szívesen megszabadulna tőle, már így is épp elég nehézséggel küzd minden fronton. De legalább társaságot nyújt a feleségének, aki unatkozik Bászrában. És az alkirály azt írta, hogy vegye komolyan: „Rendkívül értelmes, férfi aggyal megáldott nő.”

2

Perzsia, 1892 tavasza

A szökőkút lágy susogása ébreszti fel. A fiatal hölgy elhúzza a függönyöket, amelyeken át beszüremlik a napsugár, és mélyen belélegzi a jázminok és a fügefák édes, bársonyos illatát. Megbabonázza a fokozódó hőség és a teheráni brit rezidencia sétányát díszítő, virágba borult pisztáciafák és a rózsabokrok látványa. Csalogányok énekelnek; a háttérben a Damávand-hegy jeges csúcsa úgy ragyog, mintha alumíniumfóliával borították volna be. Ennyi pompa, ennyi szépség láttán Gertrude szíve túlcsordul. Mennyit álmodozott Perzsiáról, és Perzsia még varázslatosabb, mint amilyennek képzelte.

Bár a lelke mélyén ezt előre érezte, amikor Párizsban felszállt az Orient expresszre. Hat hónapja készült az utazásra, mióta Mary nénikéje felajánlotta, hogy csatlakozzon hozzájuk, hozzá és a férjéhez, Őexcellenciája Sir Frankhez, Őfelsége új teheráni követéhez. A huszonhárom éves Gertrude nyomban elkezdett perzsául tanulni, lelkesen bújta Sztrabón ókori utazó, földrajztudós útleírásait, Chardin lovag útinaplóját, és elolvasott egy költészeti antológiát. Strigulázta az utazásig hátralévő napokat, ez lesz az első kirándulása Keletre, és a vonaton, amely dübörögve szelte át Közép-Európa síkságait, szünet nélkül az unokanővérét, Florence-t nyaggatta, hogy kérdezze ki tőle a szavakat, kifejezéseket, ahelyett hogy élvezettel ízlelgették volna a tejszínes csirkét, amelyet egy egész csapat pincér szolgált fel nekik harang alakú ezüstfedél alól a vasúti étkezőkocsiban. Csak a kandírozott gyümölcsökkel díszített orosz diplomatapuding érkezésekor hagyott Florence-nek egy lélegzetvételnyi szünetet.

Útközben összebarátkoztak egy belga nyomozóval. Hosszú, szőke bajuszt viselő porosz kereskedőt tartott szemmel, aki minden állomásnál az órájára pillantott. A brüsszeli férfi mindannyiuk sajnálatára Belgrádban búcsút vett a két lánytól. Különösen a vörös hajút kedvelte meg, akiről megállapította, hogy rendkívüli veleszületett megfigyelőképességgel bír. Miközben a szerelvény egyre beljebb hatolt a Balkán-félszigeten, egyre több pocakos pasa szállt fel az expresszre, fátyolos hölgyeik kíséretében. A sínek mellett futó hepehupás utak mentén a két angol lány kupolákat, minareteket pillantott meg, az eperfaligetek takarásában ökrös szekerek döcögtek, karavánszerájok bújtak meg. Az emberek szegényebbek és tarkábbak voltak, egyre egzotikusabbak. Szarajevói rabbik keveredtek rózsafüzért morzsolgató pravoszláv papokkal, örmény házalókkal, cigányokkal, kucsmát viselő, pajkos tekintetű pásztorokkal. Barna zubbonyos katonák járőröztek a kőhidakon és a peronokon. Az állomásokon égett hús illata terjengett, árusok zsibongása, élelemmel roskadásig telt kordéik nyikorgása hallatszott. Gertrude a fülke ablakán kikönyökölve egyetlen részletet sem mulasztott el a látványból. Semmi kétség. Végre megérkezett a mesés Keletre.

Két éjszakát töltöttek a konstantinápolyi Pera Palace-ban, majd Tifliszbe, azután Bakuba utaztak, ahol egy orosz gőzhajó várta őket. Az első éjszaka, miközben unokatestvére visszavonult a kabinba, Gertrude felment a fedélzetre. A hajó orra a Kaszpi-tenger fekete vizét hasította, amelyet színházi reflektor erejével világított meg a holdsugár. A nyílt tengerről érkező sós szél átjárta az öltözetét, és kis híján lekapta a kalapját. Meggyújtott egy cigarettát. Elvileg egy fiatal nő nem dohányozhat nyilvános helyen, de az előfedélzet kihalt volt.

Gertrude eufóriában úszott, mintha lehajtott volna néhány pohár pezsgőt. Apja szavaira gondolt, amelyeket egyszer régen mondott, amikor Anglia északi partvidékén sétáltak: „Vannak pillanatok, amikor érezzük, hogy az élet új fordulatot vesz. Miért, hogyan, senki nem tudja, de érezzük. Mintha hirtelen kivilágosodna a követendő út. Gertrude, ezek nagyon ritka fordulópontok, nem szabad elszalasztani őket.”

Tizenkét éves volt akkor. Azóta reménykedve várta ezt a pillanatot, anélkül hogy tudta volna, melyek lesznek a közeledtére figyelmeztető jelek. Azon az éjjelen, miközben a tengert és az eget kémlelte a hajóról, amelyet csillagok miriádja kísért, megérkezett a várva várt felismerés. A sós permet, a motor egyenletes dohogása, a hajó faránál habzó fehér tajték; a lendület, a haladás, a szabadság, a kaland, az élet. Az élete: bejárja a világot, utazni fog. A szívverése felgyorsult, tetőtől talpig borzongás járta át, mintha áramütés érte volna, hatalmas energia szabadult fel a testéből. Diadalittasan tárta szét a karját az ég felé.

Egy ideje egy férfi is kimerészkedett a fedélzetre, és őt figyelte. Hosszú, fekete oldalszakállt viselt, és ezüstflaskából alkoholt kortyolgatott. A holdfényben egyedül, szinte önkívületben cigarettázó fiatal hölgy… Közelebb lépett Gertrude-hoz, és franciául megkínálta az itallal. A lány azonban menekülőre fogta, fejvesztve rohant vissza a kabinjába.

Minden egyes nap külön boldogság, hosszú, gondtalan vasárnap. Gertrude kora reggel kel, felhörpint egy nagy csésze habos tejet, majd leszáguld a csigalépcsőn, amelynek alján a nagybátyja és a követség alkalmazottai várják, hogy átlovagoljanak a máris napfényben fürdő pusztákon vagy a Teheránt körülölelő Elbrusz-hegység fákkal szegélyezett ösvényein. Visszatérve elmerül egy rózsavízzel illatosított, forró fürdőben. Olykor, még csuromvizesen, megáll a fürdőszobatükör előtt, és szemügyre veszi rőt hajkoronáját, hófehér vállát és telt ajkait, amelyeket igazságtalanul közönségesnek talál. Vaskos karjain, fiús mellkasán és erős combjain nem időzik el, nem illendő. Különben is várják a kalácsok és a lekvárok: Gertrude unokatestvérével, Florence-szel és Mary nénikéjével reggelizik a kertben felállított sátorban. Tíz órakor megjelenik a perzsa nyelvtanára, egy öreg, szakállas úr, akit Gertrude „finomnak, jó modorúnak talál, még ha a francia nyelvtudása hagy is némi kívánnivalót maga után”. Ebéd után a függőágyban fekve, és csokoládét majszolva a fiatal hölgy szótárral a keze ügyében Háfiz-verseket fejteget. A tizenhetedik óra közeledtével Gertrude felszalad a szobájába, hogy lengébb délutáni ruhát öltsön magára a külföldi követségen tartott szertartásszerű ötórai teához. Apró sós falatokat, vajaskekszet majszolnak, kriketteznek, vagy ha túl nagy a hőség, a verandán pikéznek vagy bridzselnek. Így múlatják az időt azok, akik hozzászoktak a semmittevéshez.

Az este beköszöntével az ünnepség folytatódik. Frakkos férfiak kísérnek rákfarkat idéző uszállyal díszített, testhez álló ruhába bugyolált hölgyeket. Öltözetüket a leghíresebb párizsi divattervezők készítették. Hintón közlekednek. Először a Perzsiai Birodalmi Bank orosz igazgatójának fogadására hivatalosak, majd egy gyertyafényes vacsorára, amelyet egy kádzsár előkelőség ad virágmintás kerámiákkal és drágakövekkel díszített palotájában. Gertrude magas nyakú, derékban szűkített, pisztáciazöld ruhát visel, gyöngyökkel díszített mellrésszel. Boldogan libben ide-oda az unokatestvére és nagynénje társaságában. Megcsodálják az ékszerekkel, prémekkel és színpompás kelmékkel borított perzsa nőket, akik „szépek, mint Raffaello Madonnái” – írja Gertrude az apjának, és az egyik asztaltól a másikig keringőznek az óriási kristálycsillárok alatt Gertrude vezetésével, aki bámulatra méltó könnyedséggel vált angolról franciára, franciáról németre, németről perzsa nyelvre. A szüleinek címzett levelek sűrűn követik egymást, és nem szűnő lelkesedésről tanúskodnak: „Perzsia egy paradicsom, az én Édenkertem. How lovely it is all… Milyen hatalmas a világ, milyen hatalmas és csodálatos.”

A kirándulásokon a Florence-t és Gertrude-ot kísérő diplomaták közül kitűnik Henry Cadogan, a követségi titkár. A harminchárom éves dolgos és pontos agglegény mindig ott bukkan fel, ahol a kisasszonyoknak épp szükségük van kísérőre. Különösen Miss Bell óhajait-sóhajait lesi, aki hozzá hasonlóan élénken érdeklődik a perzsa kultúra iránt. Cadogan két éve állomásozik Teheránban, jól ismeri a várost és az országot. Sokat utazott, rengeteget olvasott, és valahányszor perzsául beszél, dallamos kiejtése ámulatba ejti Gertrude-ot. A férfinak köszönheti a nyelvtanárát is, és Cadogan nagy örömmel tárja fel az unokatestvérek előtt a főváros rejtett csodáit.

A jóvágású és bőbeszédű férfi kíséretében bejárják a bazárt, meg-megállnak a bódéknál, Cadogan belemarkol a sáfrányba, a kardamomba, és a lányok felé nyújtja a fűszereket, hogy megszimatolják, azután szamarkandi őszibarackot kóstolnak, a gyümölcs szinte szétolvad a lányok szájában. Cadogan megtanítja őket alkudozni a fűszerkereskedőkkel, miniatúrafestőkkel. Gertrude a mennyekben érzi magát. „Mister Cadogannel minden annyira szórakoztató, nagyon kedvelem” – írja a szüleinek.

Néhány nappal később Miss Bell és Cadogan először sétálnak kettesben a Rózsakert palotaegyüttes, a híres Golesztán előtt. Florence hazament, mert megviselte a hőség. Gertrude ragaszkodik hozzá, hogy Cadogan a keresztnevén szólítsa. A férfi rámutat a tér közepén álló ágyúra: közel száz éve egy hiú és szeszélyes sah – „ez felesleges szószaporítás, Mister Cadogan, ha egy önkényuralkodóról beszélünk!” – jegyzi meg Gertrude mosolyogva –, aki, ha éppen dühös volt, vörös ruhát és rubinkoronát viselt, elhatározta, hogy vadonatúj ágyúkkal látja el Perzsiát, abban a reményben, hogy elrettenti az oroszokat, akik országa lerohanására készültek. A prototípus elkészítését egy iszfaháni kovácsra bízta, és meghívta a külföldi hatalmak képviselőit a palotája előtt rendezett első fegyverpróbára. Dobpergés, trombitaszó, hosszú ünnepi beszédek; megtöltötték és készenlétbe helyezték az ágyút, majd a sah egy színpadias mozdulattal elsütötte. „És ekkor, Gertrude, soha nem találja ki, mi történt. Az ágyú belseje morogni kezdett, mintha hasgörcs tört volna rá, a tér megremegett, mintha földrengés rázná, és a lövedék ahelyett, hogy a sivatag felé repült volna, felrobbant az ágyúcsőben! Őfelsége és a teljhatalmú meghívottak a sűrű fekete koromfelhőben köhögőrohamot kaptak, az ünnepi ruhájukat olajos szemcsék borították, az elképedt sah azt hitte, hogy a fejükre szakadt az ég. Az ágyú azóta is itt áll.” Gertrude tiszta szívből kacagott, majd azt javasolta Cadogannek, hogy igyanak egy teát a bazárban. Örömmel, felelte a férfi, ismer egy árust, aki orosz módra készíti, és süteménnyel együtt kínálja.

Gertrude nagybátyját, Sir Franket azzal bízták meg, hogy erősítse meg Nagy-Britannia befolyását ebben az operettbirodalomban: Perzsia, India előretolt állásaként, könnyebben megközelíthető földrajzi kapunak bizonyult, mint a Hindukus és Afganisztán meredek, zord hegycsúcsai. India a Kínától Kelet-Afrikáig húzódó óriási kereskedelmi térség központjában helyezkedik el; Bombay kikötőjéből London beragyoghatja a déli tengereket, ahol újabb gyarmati területek megszerzését tervezi; az indiai kulik nélkülözhetetlenek a dél-afrikai aranybányákban, a Kelet-Afrikában, a Karib-szigeteken és a Fidzsi-szigeteken lévő ültetvényeken. India nélkül a Brit Birodalom léte elképzelhetetlen, ezért London mindenáron megvédi a hátországát: a bőkezű vagy inkább pazarló sahoktól páratlan engedélyeket képes kicsikarni, és gondosan ügyel arra, hogy Perzsia északi részén és Közép-Ázsiában korlátozza Oroszország terjeszkedését. Ez a Nagy Játszma lényege.

Mindez lenyűgözi Gertrude-ot. Sir Frank ezt pontosan látja. A volt oxfordi kitűnőség szinte falja a Times „Birodalmi hírek” rovatát, és lényegbevágó kérdéseket tesz fel, amikor meglátogatja az irodájában. Gertrude-ot nem vakítja el sem a királyi udvar mesterkélt csillogása, sem a kerti partik pompája. Sejti, milyen intrikák szövődnek a színfalak mögött: Perzsia „egyike azoknak a sakkfiguráknak, amelyekkel a világuralomért folyó játszmát játsszák.” Az Európából kiszorított oroszok már a század eleje óta Ázsia felé fordultak. Évről évre újabb területeket kebeleznek be, őrült iramban terjeszkednek: a Kaukázus és a türkmenisztáni sztyeppék meghódítása után már csak pár napi járásra vannak az indiai határtól. Az orosz behatolástól tartva a brit indiaiak már kétszer is megszállták Afganisztánt. „Európában csak morzsákat szedegethettünk, rabszolgák voltunk, Ázsiában urak leszünk” – írta Dosztojevszkij. A briteknek meggyőződésük, hogy az oroszok az egész földrészt le akarják igázni.

Most éppen Perzsiát szemelték ki maguknak, amely felett – protektorátus keretében – szívesen vállalnának védnökséget. „Északkeleten informátorokat toboroznak, akik az afganisztáni állásainkról kémkednek” – magyarázza Sir Frank egy vasárnap Gertrude-nak, Meshed városára mutatva egy haditérképen, amelyet a lány kérésére terített szét az íróasztalon azzal a feltétellel, hogy unokahúga azonnal elfelejti a beszélgetésüket, amint elhagyja az irodát. „Fegyvereket osztogatnak a térségben, és a provokátor ügynökeik viszályt szítanak.” Sir Frank óva inti Gertrude-ot: az orosz mérnökök, földmérők és kereskedők, akikkel Teheránban találkozik, többnyire a cár hírszerző szolgálatainak dolgoznak. Gertrude egészen izgalomba jön, a hallottak felcsigázzák az érdeklődését, még többet akar tudni. Sir Frank beleegyezik, hogy időnként elkísérje a perzsa előkelőségekkel vagy külföldi követekkel tervezett találkozókra.

Egyik este Sir Frank utóiratot biggyeszt a brit Külügyminisztériumnak küldött távirat végére: „Felhívom a figyelmüket arra, hogy az unokahúgom, Miss Gertrude Bell, ígéretes újoncként tevékenykedhetne a korona szolgálatában. Számtalanszor láttam munka közben. Kíváncsi természetű, és több nyelven beszél, minden adottsága megvan ahhoz, hogy szóra bírja a legkülönfélébb embereket, akiknek eszük ágában sincs gyanakodni egy derűs, jó társaságból való fiatal hölgyre. Ha a körülmények megkívánják, tudja tartani a száját. Ne veszítsék szem elől.”

3

Bászra, 1916. március vége

A kikötői parancsnokság épületének árnyékában Gertrude az órájára pillant – drágakövekkel kirakott Cartier, amelyet az apjától kapott a harmincadik születésnapjára. Egy padon ülve fürkészi az Arab Irodából érkező kollégáját a sárga téglás épület előtt, amelyet lassacskán felemészt a nap. Hirtelen felharsan egy sziréna, a sirályok szétrebbennek, és feltűnik a gőzhajó. Az orrában egy fiatalember kémleli a kikötőt, és amint felismeri a karcsú, kalapos alakot, a karjával integet, majd üdvözlésképpen megemeli tartalékos hadnagyi sapkáját. Dús, szőke haja megcsillan a déli fényben. Kiugrik a partra, és a bal kezében lelakatolt irattáskával, ruganyos léptekkel elindul Gertrude felé, aki mindig is azt gondolta róla, hogy inkább hullámzik, mint jár. Az utazó lagúnakék szeme ragyog. Bermudát és verítéktől nedves rövid ujjú inget visel, tizenhat, legfeljebb tizenhét évesnek látszik. Valójában augusztusban lesz huszonnyolc. „Gerti!” – kiált fel boldogan, „Drága kicsikém!” – feleli a hölgy. Thomas Edward Lawrence a karjaiba zárja Gertrude Bellt.

Gertrude elviszi a barátját magához, egy meszelt falú házikóba, amelyet kert övez, ahol néhány kukoricapalánta és gránátalmafa virágzik, nem messze a nagy pálmaligettől, amelyen át munkába menet vezet az útja. Néhány nappal korábban költözött be. Mi szél hozta erre? Lawrence azért jött, hogy a légtérfelügyelet fejlesztésében segítsen a parancsnokságnak. Gertrude cinkosan elmosolyodik, miközben egy pohár tejjel és uborkás szendviccsel kínálja. Nem is tudta, hogy Lawrence szakértő ezen a téren: alig három hónapja Kairóban még térképeket frissített, gyakran a képzeletére hagyatkozva – veti a szemére –, jelentéseket írt a vasútvonalakról és Palesztina domborzatáról, a tábornokok rendelkezésére álló tevéket és lovakat számolta a Sínai-félszigeten indított offenzíva esetére, miközben alig bírt egy helyben maradni, folyamatosan tűkön ült.

– Ki vele, mit keresel Mezopotámiában?

– Ráveszem a törököket, hogy szüntessék be Kút ostromát – böki ki végül Lawrence, a lába mellett álló irattáskára mutatva.

Március 10-én a török parancsnokság, porosz vezetőjükkel az élen felajánlotta a brit indiai csapatoknak, hogy adják meg magukat. A vezérkar mereven elzárkózott. Az esőzések hamarosan csillapodnak, visszatér a hőség, a brit támadók előnyre tehetnek szert: a tervek szerint a Tigris Hadtest áttöri a várost körülvevő ostromgyűrűt, miközben a Perzsiából érkező oroszok támadást indítanak Bagdad ellen, így a törökök kénytelenek lesznek kivonni néhány zászlóaljukat Kútból. Semmi nem volt még veszve, annál is inkább, mivel a brit indiai hadvezetés mentőműveletet is indított, hogy segítsék kitartani az ostromlott városban rekedt haderőt. Egy jól felfegyverzett, többtonnányi élelemmel megrakott gőzhajót indítottak útnak felfelé a Tigrisen, hogy éjjel a török védelmi vonalat áttörve élelmiszer-utánpótlással – sűrített tejjel, gyümölcskenyérrel és marhahúslevessel – lássa el a hatodik hadosztályt. Arra számítottak, hogy az ellenfél a döbbenettől megbénul, és a konzervdobozokkal teli hajó könnyűszerrel áttöri az ellenséges gátat. A Bászrában tervezgető vezérkar tagjaiban fel sem merült, hogy a törökök esetleg aláaknázzák a folyót, és acélsodronyokat feszítenek ki a víz alatt.

London azonban hitetlenkedett. Lord Kitchener, az elképesztően híres hadügyi államtitkár egy másik tervet eszelt ki arra az esetre, ha a kísérlet kudarcot vallana. A búr háború hőse, akinek kitüntetésekkel sűrűn díszített zubbonya minden mozdulatnál hangosan csilingelt, azzal büszkélkedett, hogy nagyon jól ismeri a keleti mentalitást. Szudán volt kormányzója, majd Egyiptom volt főkonzulja meg volt győződve arról, hogy egyetlen mohamedán sem képes ellenállni némi baksisnak, különösen, ha jelentős összegről van szó. Kitchener tábornagy egymillió angol fontot ajánlott fel a porosz parancsnok török helyettesének, ha szabad elvonulást biztosít a brit indiai csapatoknak. A bizalmas akció végrehajtása érdekében a kairói Arab Iroda azt javasolta, hogy menesszenek Mezopotámiába egy kis ficsúrt, aki képtelen megülni a fenekén: T. E. Lawrence tartalékos hadnagyot. Ő fogja elvinni a pénzt a törököknek. „Nos, Gerti, most már mindent tudsz.”

Gertrude és Lawrence 1911 tavaszán, öt évvel korábban ismerkedtek meg. Egy hosszú mezopotámiai tartózkodást követően, útban Damaszkusz felé, Gertrude tett egy kitérőt az évezredek óta homok alá temetett ókori hettita főváros, Karkemis felé. Jó barátja volt a romváros ásatási vezetője, de a régész távollétében Gertrude csak a két asszisztensét találta a helyszínen. Az egyikük, egy alacsony termetű, vézna és vikingszőke fiatalember megragadta a figyelmét. Keleti bőrpapucsot, flanel futballnadrágot viselt rózsaszín inggel és az Oxfordi Egyetem egyik kollégiumának címerével díszített blézert a hozzá illő térdzoknival. A derekán széles, vörös arab öv virított. Tiszta tekintete egyszerre volt pimasz és varázslatos. Arcának szelíd, meglehetősen nőies felső része és vaskos, már-már kegyetlenségről árulkodó álla miatt a fiúból, aki a középkori kerámiák szakértőjeként mutatkozott be, az erő és a törékenység különös egyvelege áradt.

Lawrence és a kollégája boldog volt, hogy találkozhattak a híres régésszel, akinek a szíriai népekről írt könyvét rongyosra olvasták. Barátságosan fogadták Miss Bellt, és elvezették a lelőhelyig, ahol épp egy erődváros romjain végeztek régészeti feltárást. A várost hajdan Nabukodonozor király pusztította el. Egy domborművekkel díszített palota alapjai bukkantak elő, szárnyas szörnyekkel és démonokkal, göndör szakállú papokkal, búzakalászt és gyümölcskosarakat cipelő papnőkkel, körmenetet, gazellákat, oroszlánvadászatot ábrázoló jelenetekkel. Gyíkok szaladgáltak a falak tövében, a hely varázslatos volt. A Taurosz-hegység és a Kaukázus csúcsairól leolvadt hótól megáradt, aranyszínben játszó Eufrátesz fehér virágokkal és gyümölcsfákkal tarkított, szikláktól lankás síkságon kanyargott keresztül. A leírhatatlan égbolt alatt skarlátvörös szellőrózsák szöktek szárba a kövek között. A hirtelen támadt szél felkavarta a homokot, így az első porfelhők elől egy régi édesgyökér-raktárba húzódtak menedékbe, amely átmeneti otthonként szolgált. A tető beázott, de a vastag kurd szőnyegek és a kobaltkék, rézzöld mázas csempék egyfajta bájt kölcsönöztek a helynek. Itt várta őket Ahmed, egy fiatal szamárhajcsár. Lawrence bizalmasan Dahumnak szólította. Választékosan, helyi arab nyelvjárásban beszélt hozzá. A ház előtt pórázra kötött leopárdkölyök hevert.

Gertrude átnézte a nyomataikat, a jegyzet- és vázlatfüzeteiket és az agyagedényeket, amelyeket a feltárt darabokból illesztettek össze. Éppen Assurból érkezett, az egykori asszír fővárosból, amelyet a Német Keleti Társaság tárt fel, és az ásatások lenyűgözték. Közölte is a fiúkkal, hogy a német régészek munkamódszereihez képest az övéik kezdetlegesek, és a szakértelmük is hagy némi kívánnivalót maga után. Ennek ellenére a vendéglátók lakomát rendeztek a tiszteletére. Dahum báránybordát sütött olajfagyökéren. A sült húst szezámmaggal és köménnyel megszórt lepénykenyérbe göngyölve fogyasztották el. Az arab fiatalember felszolgálta a teát, és fügekaktuszt kínált mellé, melynek eltávolította a héját, a tüskéit. Ezenkívül sárgabaracksajttal és pisztáciás szultánkenyérrel is kedveskedett, amelyért Gertrude különösen odavolt. Lawrence megtömött egy vízipipát hasissal, amelyet egy tajtékpipatartóból bányászott elő; Gertrude egyiptomi cigarettát szívott. Hajnalig beszélgettek; szó esett a sumérokról, a rómaiakról, a bizánciakról és a keresztesekről, építészetről, történelemről és költészetről. És a franciákról, akiktől Lawrence és Gertrude egyaránt irtózott. Lawrence Oroszlánszívű Richárd nyomában kerékpárral bejárta egész Franciaországot. A kastélyok elbűvölték, de a franciákról nem őrzött túl kedvező képet. Véleménye szerint a szatócs- és ügyvédnépség fásult, földhözragadt kispolgárok gyülekezete. Gertrude arrogánsnak és trágárnak tartotta őket, úgy gondolta, nem véletlen, hogy a Brit Birodalom legnagyobb gazemberei, az elszegényedett arisztokraták, a csalók, a bigámisták és a homoszexuálisok, mint például Oscar Wilde, éppen Franciaországba menekültek, hiszen ott háborítatlanul élhették tovább botrányos életüket. A franciák illetlenül viselkedtek az asztalnál, házasságot nem szerelemből kötöttek, hanem inkább azért, hogy előrébb jussanak az életben, és kigúnyolták az angol nőket, akiket az önállóbb francia nőkkel szemben prűdnek és romantikusnak tartottak. A párizsi Gare du Nord pályaudvaron vonatra szállva, Gertrude a Le Figaróban olvasta, hogy a világon háromféle teremtmény létezik: a férfi, a nő és a kétbalkezes angol nő. Gertrude és Lawrence osztozott Burke-nek az 1789-es forradalomról vallott nézetében, aki a kialakult rendet és a hagyományokat romboló, elrettentő eseményként emlegette azt. Mindketten fontosnak tartották a kulturális örökséget és a szabadságot, a nemesség értékeit; hiszen britek voltak.

Lawrence bebugyolálta magát egy hatalmas, Bagdadban szőtt teveszőr kabátba, amilyet a sejkek viselnek Felső-Mezopotámiában. Rövid mondatokban beszélt, a mellkasán keresztbe fonta a karját. A hangja lágy volt, az emlékezete elképesztő. Hosszú részleteket szavalt Charles M. Doughty Arabia Deserta című művéből, a Közel-Keletre utazó angolok bibliájából. Gertrude példánya tele volt jegyzetekkel, és sosem vált meg tőle, amikor a térséget járta. „Aki látott pálmafákat és kecskeszőrből készült sátrakat, többé már nem ugyanaz az ember…” Az olvasmány serdülőkorában lángra lobbantotta Lawrence képzeletét, és attól fogva leküzdhetetlen vágyat érzett, hogy találkozzon az arabokkal, a beduin törzsekkel, és hogy egy nap ő maga is írjon egy hasonlóan szép könyvet. A fiatalember arról álmodott, hogy egyszer megméretteti magát az Arab-sivatagban, kiállja a legfőbb próbát, amely megacélozza egy angol felfedező jellemét és férfiasságát. Gertrude hasonlóan nagyravágyó terveket szövögetett.

Lawrence ezen az első éjszakán megszerette Gertrude-ot, jóllehet nem találta szépnek, „kivéve talán, ha fátyol fedi,” írta nem sokkal a találkozásuk után az anyjának, és egyébként sem kedvelte a nőket, az írónőket még kevésbé. „Valamennyi nőt, akik irodalmi mű írására adták a fejüket, mindjárt a születésük pillanatában megfojthatták volna. Az angol irodalomtörténet semmit nem veszített volna” – jelentette ki később. Gertrude átkelt a sivatagon, ismerte az arabokat, ő már bizonyított. A lázadó ficsúr és a magányos utazónő hasonlítottak egymásra. Mesterségük, a régészet felhatalmazta őket arra, hogy elszakadjanak a valóságtól, és egy elképzelt múltba, egy, a mitológiából és a Szentírásból született Csodaországba vonuljanak vissza. Szerették a költészetet, Mereditht, Homéroszt és Shakespeare-t, és Oxfordban tanultak történelmet.

Angliába hazatérve a szeretteik érdeklődéssel hallgatták az elbeszéléseiket anélkül, hogy valójában megértették volna, mi ösztökélte őket a menekülésre. Az élményeik annak ellenére is elmondhatatlanok maradtak, hogy a történetmesélés valódi mesterei voltak. Szavaik és mozdulataik kevésnek bizonyultak ahhoz, hogy átadják az elhagyatott utakon való vándorlás örömét, a látvány gyönyörűségét és a mámorító érzést, a hatalmas eufóriát, amelyet átéltek, valahányszor a testüket és a lelküket elöntötte a forróság a Nimród erőd előtt, a nabateusok palotái láttán és Büblosz antik romjainál, Galilea dombjainak lábánál és a hófödte Hermon-hegy alatt, a Damaszkusz és Jeruzsálem közötti utakon, amelyek mentén vörös és kék ruhába öltözött napszámosok csépelték a búzát, és szüretelték a dohányt vagy az olívabogyót. Lawrence a frank várak romjairól mesélt, ahol egykoron Tankréd és Bohemund aludt ezüstös éjszakákon, megidézte, milyen bódító illatot árasztanak alkonyatkor a cédrusok, fenyők, eperfák. Büszkén újságolta, hogy meztelenül úszott rózsaszínű virágú leanderekkel szegélyezett folyókban, és a végtelen égbolt alatt hajózott az Eufráteszen. Akárcsak Krisztus első tanítványai, ő is száraz szalmából vetett ágyon vagy döngölt földre kuporodva osztozott ókori arcvonásokkal megáldott földművesek szerény eleségén, akiket gyermekeik és állataik vettek körbe, és akiknek termetes, alkarjukon sűrű tetoválást viselő asszonyaik, agyagkancsóból vizet öntve mosták meg a kezét. Az idegent testvérként fogadták, a vendégszeretet szent volt. Gertrude és Lawrence szerették ezeknek az embereknek a nagylelkűségét, akiket a civilizáció még nem fosztott ki.

Volt még egy közös pontjuk, amelyről azon az éjszakán óvakodtak szót ejteni, ám a valószínűségét hamar megsejtették: mindkét régész a brit titkosszolgálat, az Intelligence Service tiszteletbeli kapcsolattartója volt. Egyébként ugyanaz a kopasz férfi vette fel őket, a karkemisi ásatások vezetője, az Ashmolean Múzeum volt kurátora, akinek a nővére Gertrude közeli barátnője volt az egyetem óta. Ő vette szárnyai alá Lawrence-t is; lenyűgözte a fiatalember módszeressége, amellyel az Oxford környékén gyűjtött kerámiatöredékeket rendszerezte. Amikor a kölyök visszatért az első szíriai útjáról, a mester tanulmányozta a jegyzeteit és a fényképeit, és hitt a szavában, amikor azt állította, hogy képes napi tizenhárom órát gyalogolni, és észrevétlenül beépülni a helyiek közé, akár Kipling hőse, az ördöngös Kim, akinek a tanításait Lawrence jól megjegyezte annak érdekében, hogy jó kém legyen belőle: tudd álcázni magadat, tedd magadévá a bennszülöttek életmódját, beszéld a nyelvüket.

Lawrence hosszú, magányos sivatagi túrákra hivatkozva olykor rejtélyes módon eltűnt. 1911 tavaszán nem véletlenül tartózkodtak Karkemisben, sem ő, sem Miss Bell. Stratégiai fontosságú helyszínről volt szó, ahonnan az Eufrátesz egyik ritka átkelőhelyét felügyelték, a helyért a nagy birodalmak az ókor óta vetélkedtek. Az egyiptomiak itt csaptak össze az asszírokkal, a rómaiak a perzsákkal. A brit ásatási területtől mindössze négyszáz méterre egy nagyobb horderejű feltárás zajlott, amelyet Lawrence és Gertrude aggódva figyelt. Néhány hete német építőmérnökök érkeztek, és az irányításukkal kubikosok egész serege kaparta és ásta a földet, munkások és szakemberek egy acélhíd pilléreit rögzítették. Azért jöttek, hogy lefektessék annak a vasútvonalnak egy újabb szakaszát, amely a tervek szerint 1917-re összeköti Berlint Bagdaddal, és egy napon talán elér a Perzsa-öböl partjáig. A Kuvaiti-öböl kiváló végállomás lenne, szállítási csomópontként szolgálhatna a jövőben Németországnak a Távol-Kelet felé.

A brit kézben lévő Szuezi-csatorna megkerülésével összekötni Közép-Európát Mezopotámiával, az Északi- és a Balti-tengert India nyugati határaival: ez volt a Bagdadbahn, azaz a Bagdadi vasút emberfeletti és forradalmi terve, amely Németország új, a Közel-Keletre irányuló törekvéseit vetítette előre. A térségben folytatott agresszív kereskedelmi és katonai politikájával arra kényszerítette Nagy-Britanniát, hogy kilépjen az elszigeteltségéből, és szövetséget kössön Franciaországgal – ez volt az Entente cordiale, vagyis a szívélyes megegyezés –, majd Oroszországgal. London és Szentpétervár felosztották egymás között Perzsiát, Afganisztánt és Tibetet, átmenetileg véget vetve a Nagy Játszmának.

A sorvadt bal karja miatt kisebbrendűségi komplexusban szenvedő II. Vilmos császár szeretett volna elitkatona lenni. Dicsőségre áhítozva neheztelt a nagyanyja, Viktória királynő alattvalóira, akik nem vették őt komolyan. A Kaiser arra vágyott, hogy letaszítsa a trónjáról Nagy-Britanniát, a világ legnagyobb és legerősebb hatalmát. Apja Poroszországa letarolta Dániát, Ausztriát és Franciaországot, mielőtt egyesítette a német államokat; fiatal nemzete egyeduralomra törne a világpolitika színpadán. Németország már ekkor a világ legfélelmetesebb szárazföldi hadseregével rendelkezett, és úgy tervezte, hogy egy ultramodern hadiflottával, az Északi- és a Balti-tengeren felsorakozó új cirkálókkal és több tucat csatahajóval felszerelkezve egy napon az óceánokat is uralma alá hajtja. Tönkreveri a brit ellenfelet, amely a déli tengerek csendőreként védelmezte a szélrózsa minden irányában szétszórt gyarmatait. Csakhogy túl későn szállt be a gyarmati versenybe, így csupán parányi birodalomdarabkákat kapott, csenevész óceániai és afrikai országokat, amelyekre egyik nagyhatalom sem tartott igényt. Márpedig Németország szédületes iramban növekedett, és a lakosságának, az iparának élelmiszerre, nyersanyagra, új piacokra, a telepeseinek ígéretes földekre volt szüksége. Így aztán a heves természetű II. Vilmos szemet vetett a Közel-Keletre.

Pángermán körök már évtizedek óta sóvárogva tekintgetnek Palesztinára és az Eufrátesz és a Tigris közötti síkságokra. Németországból érkező földművesek és agronómusok teszik majd újra olyan termékennyé őket, mint amilyenek az ókorban voltak, és Mezopotámia lesz a Reich gabonaraktára, a jövőbeli birodalom ékköve, mint India az angolok számára.

A tizenkilencedik század végére az Oszmán Birodalom elvesztette hagyományos brit védelmezőjét, miután a szultán pribékjei lemészároltak több tízezer keresztényt, többségükben örményeket. Az elszigetelődött szultán Németország felé fordult. 1898-ban Konstantinápolyban fogadta a Kaisert. Lakomák, katonai hadgyakorlatok és grandiózus felvonulások követték egymást. A szultáni udvar még soha nem látott vendégül külföldi méltóságot ekkora pompával. II. Vilmos néhány nappal később büszkén lépdelt Jeruzsálem óvárosában a maga tervezte ünnepi ruhában: fehér marsalli egyenruhát és sisakot viselt, ez utóbbit hatalmas arany sas díszítette. Damaszkuszban lerótta kegyeletét Szaladin sírjánál, aki kiűzte a kereszteseket Jeruzsálemből, és dzsihádot hirdetett a szíriai és palesztinai frankok ellen. Ígéretet tett, hogy pénzbeli támogatást nyújt egy márvány-mauzóleum építésére, amely méltó nyughelye lesz a nagy harcos porhüvelyének, és magát minden muszlim barátjának vallotta. Németország megvetette a lábát Keleten. A császár úgy tervezte, hogy az Oszmán Birodalom lesz majd ázsiai terjeszkedésének a bázisa, és a Bagdadbahn, amelynek megvalósítására II. Vilmos hamarosan engedélyt kap, páratlan kihívást jelent majd az angoloknak. A szultán engedélyt adott a németeknek, hogy a vasútvonal mindkét oldalán, húsz-húsz kilométer széles sávban kiaknázzák a földben rejlő ásványi kincseket is.

A Kaiser követeket, bankárokat, konzulokat és hírszerző tiszteket küldött ide. Gőzhajójáratok kötötték össze Hamburgot a Perzsa-öböllel. Az egyetemeken arab és perzsa tanszékeket hoztak létre. Katonai szakértők szervezték át az oszmán csapatokat, és kölcsönös együttműködési szerződést írtak alá. Régészeti feltárások leple alatt geológusok derítették fel Moszul térségét, Mezopotámia északi részén, ahol az új vasútvonal halad majd. A kutatások ígéretesnek bizonyultak. A föld mélye vélhetően hatalmas kőolajtartalékokat rejtett. Karl Benz 1886-ban tesztelte az első robbanómotoros autót. Új korszak vette kezdetét.

Ezen az 1916-os márciusi estén Lawrence előhúz egy gyűrött csomagot a batyujából, és átnyújtja Gertrude-nak. Egy John Buchan-regény, A zöld köpenyes próféta, amelyet Kairóban szerzett, s amelyért Angliában és Indiában is ölre mennek. „Száraz szél fúj India határai felé… Az egész iszlám világ forrong… A Kelet egy mágus eljövetelére vár, aki a Próféta véréből való; ő állítja majd helyre a kalifátus hajdani dicsőségét, és visszaadja az iszlám vallás hajdani tisztaságát… Dzsihád készülődik… Olyan, akár az ellenállhatatlan támadás, amely lerombolta a bizánci birodalmat, és megremegtette Bécs falait…” Gertrude olvasott bírálatokat. Az új felszabadítót Berlin manipulálja; a német hadsereg támogatásával szerveződő szent háború célja az, hogy elorozzák a Brit Birodalom keleti birtokait, és győzelmet arassanak felette.

A regény tovább táplálja az angolok paranoiáját. Egy évvel korábban egy német kommandó megrongálta az angol–perzsa társaság olajvezetékét; a Királyi Haditengerészet olajszállítmányai több hétre leálltak. Ám ami még ennél is aggasztóbb, az az, hogy 1914. november 14-én Konstantinápolyban, a Fatih mecsetben rendezett ünnepélyes szertartás keretében az oszmán szultán-kalifa valóban dzsihádra szólított fel, az első újkori szent háborúra az európai hatalmak ellen. A Próféta kardját a magasba emelve hirdette: „Büntetlenül onthatjuk a hitetlenek vérét… Fogjátok el és öljétek meg őket, bárhol is találtok rájuk… Világszerte minden muszlimnak esküt kell tennie, hogy megöl legalább három-négy minket elnyomó hitetlent, akik Isten és a hit ellenségei. Aki így cselekszik, megmenekül az ítéletnapi lidércnyomástól…” A prédikációt felolvasták a birodalom valamennyi mecsetében, és közzétették az újságok is. Azok a muszlimok, akik nem felelnek a hívásra, magukra vonják a Teremtő haragját.

Sújtsatok le a „minket elnyomó hitetlenekre”, vagyis a francia, orosz és brit gyarmatosítókra, főként ezeket kell célba venni, nem az összes keresztényt. A szultán prédikációját ugyanis a németek fogalmazták. Ők hajszolták bele a háborúba, jól ismerték egyedülálló képességét, amellyel az iszlám fanatikus erőit mozgósította Ázsiában. Miután a nyugati front megrekedt, a németek kijátszották a keleti kártyájukat. A bazárokban és a mecsetekben a Reich propagandagépezete azt terjesztette, hogy II. Vilmos császár áttért az iszlám vallásra, és zarándokútra indult Mekkába. Azt sugallták, hogy Isten a Kaisert küldte, hogy megszabadítsa a hívőket a hitetlenektől, és hogy Németország lakossága akár tömegesen is áttérhet az iszlámra. Lángba akarták borítani Keletet, káoszt akartak kelteni az iszlám zászlaja alatt. Konstantinápolyi nagykövetségük, a szent háború főhadiszállása ontotta magából az arab nyelvű röpiratokat. Fegyverrel és aranypénzzel megrakodva tisztek, orientalista tudósok és lázítók indultak útnak abban a reményben, hogy meggyőzik a perzsa sahot, az afgán törzseket és az emírjüket, hogy csatlakozzanak a német–török dzsihádhoz, és küldjék el harcosaikat portyázni India nehezen felügyelhető északkeleti területeire. India volt II. Vilmos keleti keresztes hadjáratának legmerészebb, leginkább óhajtott célpontja. Kémjei határozottan állították, hogy a dzsihád megingathatja Indiát. Márpedig India nélkül a Brit Birodalom összeomlik, és nem marad más választása, mint kivonulni a harcból. Így Németország megnyerné a háborút, és Németország uralná a világot.

A britek minden eszközzel próbálták meghiúsítani a német dzsihádot, ezért ragaszkodtak annyira ahhoz, hogy az arab tartományokat a törökök ellen fordítsák. Mohamed próféta egyik leszármazottját, az oszmán fennhatóság alatt álló arábiai Hidzsáz tartományban található szent helyek, Mekka és Medina őrzőjét, a nagy tekintélyű és nemes származású Huszein