Robert Galbraith

Halálos fehér

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Robert Galbraith: Lethal White

First published in Great Britain in 2018 by Sphere

Fordította: Nagy Gergely

A könyvet tervezte: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © J.K. Rowling 2018

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

ISBN 978-963-406-824-2

A szerző fenntartja morális jogait.

Ennek a könyvnek minden szereplője és történése (az egyértelműen közismerteken kívül) fiktív, valódi emberekhez (élőkhöz vagy holtakhoz) való esetleges hasonlóság kizárólag a véletlen műve.

Minden jog fenntartva.

Tilos e kiadvány bármely részét bármilyen formában vagy módon reprodukálni, tárolni, közreadni a kiadó előzetes, írásbeli engedélye nélkül, továbbá más kötésben vagy borítóval forgalomba hozni, mint az eredeti, és ugyanezen feltételek életbe lépnek minden további vásárló esetében is.

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Di-nak és Rogernek,

és a pompás fehér Spike emlékének

Prológus

A boldogság, kedves Rebekkám, a boldogság elsősorban az ártatlanság nyugodt, derűs és biztonságos érzéséből fakad.[1]

Henrik Ibsen: Rosmersholm

Ha ez a két hattyú hajlandó lenne egymás mellett úszni a tó sötétzöld vizén, egész pályafutásom legcsodásabb képe lehetne, gondolta az esküvői fotós.

Nem nagyon akart változtatni a pár beállásán, mert a fák lombjain átszűrődő lágy fényben a menyasszony lazán lehulló, vörösesszőke fürtjei igazi pre-raffaelita angyalt csináltak belőle, és a fény remekül kihozta a férje szép vonalú arcát is. Nem is emlékezett, mikor fényképezhetett utoljára ilyen csinos párt. Az újdonsült Mr. és Mrs. Cunliffe-fal nem kellett külön ügyeskednie, nem kellett úgy beállítania a hölgyet, hogy ne látsszanak a hátán a zsírpárnák (sőt, akár azt is mondhatná, egy kicsit túl karcsú is, de az jól mutat a képen), nem kellett felvetnie, hogy „csináljunk egyet csukott szájjal is, uram”, mert Mr. Cunliffe fehér fogai szép szabályosan álltak a mosolyban. Egy dolgot kell csak eltüntetni valahogy, de a kész képekről azt le lehet retusálni: a ronda sebhelyet a menyasszony alkarján. Fakólila volt, és még a varratok lyukai is látszottak mellette.

Amikor a fotós reggel megérkezett a menyasszony szüleinek házához, a lány alkarján még ott volt az a gumi-vászon karvédő. A fotózáshoz levette, és a fényképész meglehetősen el is hűlt. Még az is felmerült benne, vajon nem sikertelen öngyilkossági kísérlete volt-e a nőnek az esküvő előtt – mert látott ő már olyat is. Húsz év a szakmában, és az ember már mindent látott.

– Megtámadtak – mondta Mrs. Cunliffe, vagyis Robin Ellacott, ahogy két órával ezelőtt még hívták. A fotós gyomra nehezen vette ezt be, alig tudta elhessegetni a szeme elől a képet, ahogy a hideg acél belevág abba a puha, fehér húsba. Szerencsére a csúf sebhely most rejtve maradt Mrs. Cunliffe krémszínű rózsacsokra mögött.

De a hattyúk, a rohadt hattyúk! Ha mindkettő elhúzna a háttérből, akkor nem lenne semmi baj, de az egyik folyton a víz alá bukott, a hátsója háromszög alakú, tollas jéghegyként éktelenkedett a tó közepén, és a ficánkolásával úgy felzavarta a vízfelszínt, hogy azt sokkal nehezebb lenne digitálisan kisimítani, mint ahogy a fiatal Mr. Cunliffe gondolja – mert ő ezt javasolta. A másik hattyú meg közben a part közelében lebegett kecsesen, békésen, eltökélten a képen kívül.

– Sikerült? – kérdezte jól hallható türelmetlenséggel a menyasszony.

– Gyönyörű vagy, virágom! – mondta Geoffrey, a vőlegény apja, a fotós háta mögül. A hangjából ítélve máris spicces lehetett. A pár szülei, a vőlegény tanúja és a koszorúslányok a közeli facsoport árnyékából figyelték a jelenetet. A legkisebb koszorúslányt, aki még járni is alig tudott, már-már erőszakkal kellett eltéríteni attól, hogy kavicsokat dobáljon a tóba, és most az anyjának nyávogott éppen, aki folyamatosan, bosszantóan suttogott neki.

– Sikerült? – érdeklődött ismét Robin.

– Mindjárt! – hazudta a fotós. – Forduljon a férje felé még egy kicsit, legyen szíves, Robin! Úgy! Szép nagy mosolyt! Most egy szép nagy mosolyt!

Volt valami feszültség kettejük között, amit nem magyarázott teljesen, hogy még mindig nem sikerült a kép. A fotóst ez nem érdekelte. Nem házassági tanácsadó ő; volt már olyan, hogy férj és feleség ordibálni kezdett egymással, miközben a fénymérőt olvasta le. Egy menyasszony egyszer kirohant a fogadásról. Barátai nagy örömére még mindig megvolt neki az a homályos kép 1998-ból, amin a vőlegény lefejeli a tanúját.

Bármilyen jól is néztek ki, nem sok esélyt adott Cunliffe-éknak. Az a hosszú sebhely a menyasszony karján rögtön az elején elvette a kedvét. Baljóslatúnak és kicsit taszítónak találta.

– Akkor hagyjuk! – szólalt meg hirtelen a vőlegény, és elengedte Robint. – Így is lesz elég, nem?

– Várjon, várjon, most jön a másik is épp! – szólt rá ingerülten a fotós.

Amint Matthew elengedte Robint, a hattyú a túlsó partról megindult a sötétzöld vízen a társa felé.

– Azt gondolná az ember, ezek a dögök direkt csinálják, nem, Linda? – mondta Geoffrey nagyot kacagva a menyasszony anyjára. – Hülye madarak!

– Mindegy – emelte meg a hosszú szoknyáját Robin. Kivillant alóla a cipője, a szokványosnál alacsonyabb volt a sarka. – Biztosan lesz köztük jó így is.

Határozott léptekkel megindult, ki a kis ligetből a tűző napra, majd a gyepen keresztül a 17. századi kastély épülete felé. A vendégsereg nagy része máris pezsgős pohárral a kezében mászkált fel-alá a teraszon, és bámulta a kastélyból nyíló csodálatos kilátást.

– Szerintem fáj a karja – jegyezte meg a menyasszony anyja a vőlegény apjának.

A francokat, gondolta a fotós valami hűvös örömmel. Ezek veszekedtek a kocsiban!

A pár teljesen boldognak tűnt még a konfettiesőben, ahogy kiléptek a templomból, de amikor a vidéki kastélyszállóhoz értek, már olyan merev arccal néztek egymásra, mint akik alig tudnak a dühükön úrrá lenni.

– Nem tesz semmit. Csak egy ital kell neki – felelte Geoffrey kényelmesen. – Menj vele, Matt!

Matthew már meg is indult a menyasszonya után, könnyedén utolérte, ahogy a lány a füvön bukdácsolt a tűsarkain. A társaság követte őket. A koszorúslányok mentazöld ruhái fodrot vetettek a forró szellőben.

– Robin, beszélnünk kell!

– Jól van, akkor tessék!

– De várj már egy kicsit!

– Ha várok, a nyakunkra jön az egész család!

Matthew hátrapillantott. Robinnak igaza volt.

– Robin…

– Ne érj a karomhoz!

A sebhely lüktetett a melegben. Robin meg akarta keresni az utazótáskában a vastag gumi karvédőt, de hát az nyilván elérhetetlen most a menyasszonyi lakosztályban, akárhol is van.

Most már jobban látszott az épület árnyékában álldogáló vendégsereg is. A nőket könnyen fel lehetett ismerni a kalapjukról. Sue, Matthew nénikéje kocsikerék nagyságú, élénkkék kalapot viselt, Robin sógornője, Jenny meg valami riasztó, sárga tollas költeményt. A férfiak mind ugyanolyannak tűntek a sötét öltönyükben. Lehetetlen volt innen megállapítani, ott van-e közöttük Cormoran Strike is.

– Állj már meg, jó? – szólt rá Matthew, mert most már bőven lehagyták a családot, azok a kis koszorúslány tempójában jöttek mögöttük.

Robin megállt.

– Csak meglepett, hogy itt van, ennyi – kezdte óvatosan Matthew.

– És gondolom, azt hiszed, én pont azt vártam, hogy a szertartás felénél majd beront, és feldönti a virágot? – érdeklődött Robin.

Matthew még el is viselte volna ezt a választ, ha a lány nem próbálta volna elfojtani mellé azt a mosolyt. Még jól emlékezett az örömre Robin arcán, amikor a volt főnöke berobbant az esküvői szertartásukra. Vajon meg tudja neki valaha bocsátani, gondolta, hogy úgy mondta ki az „igen”-t, hogy a nagy, ronda, ágrólszakadt Cormoran Strike-ra nézett, és nem az újdonsült férjére? Nyilván mindenki látta, milyen tekintettel bámult rá!

A családjaik most megint majdnem beérték őket. Matthew finoman megfogta Robin felkarját, úgy tíz centivel a sebhely fölött, és ismét megindult vele. A lány jött is, bár Matthew gyanította, csak azért, mert remélte, így közelebb kerül Strike-hoz is.

– Már mondtam a kocsiban, ha vissza akarsz menni hozzá dolgozni…

– Akkor egy „kiba… idióta” vagyok – fejezte be a mondatot Robin.

Most már ki lehetett venni a teraszon álldogáló férfiakat, de Robin sehol sem látta Strike-ot közöttük. Pedig elég nagydarab. Még a testvérei és bácsikái közül is kimagaslott volna, pedig ők is mind magasabbak 180 centinél. Amilyen kitörő jókedv öntötte el, amikor Strike megjelent, most olyan leforrázottnak érezte magát. Biztos elment a szertartás után, és nem jött át a kisbusszal a szállóhoz. Rövid látogatása csak a jó szándékot jelezte, mást nem. Nem azért jött, hogy visszahívja dolgozni, csak gratulálni akart az új életéhez.

– Nézd… – próbálkozott Matthew újra, már kedvesebben. Robin tudta, hogy a férfi is körbenézett a vendégseregben, ő sem találta Strike-ot, és ő is ugyanarra jutott. – A kocsiban is csak azt akartam mondani, hogy te döntöd el, mit csinálsz, Robin. Ha azt akarja… ha vissza akar venni… én csak miattad aggódom, az isten szerelmére! Nem igazán volt ez biztonságos munka vele, nem?

– Nem – felelte Robin. A kés hagyta sebhely lüktetett a karján. – Nem volt biztonságos.

Visszafordult a szülei meg a többi családtag felé, várta, hogy beérjék őket. A forró fű édes illata csiklandozta az orrát, fedetlenül maradt vállát égette a nap.

– Odamész Robin nénihez? – kérdezte épp Matthew húga.

A kis Grace már ment is, belekapaszkodott Robin sérült karjába, és felugrott a földről. Robin fájdalmasan felkiáltott.

– Jaj, sajnálom, Robin… Gracie, engedd el!

– Itt a pezsgő! – kurjantotta Geoffrey. A karját Robin vállára téve a várakozó vendégsereg felé irányította a menyét.

A férfivécé szagtalan és makulátlan volt, ahogy Strike egy ilyen flancos vidéki kastélyszállóban várta is. Azt kívánta, bár behozhatott volna egy pint sört is magával a nyugodt, csendes fülkébe; de azzal csak azt a benyomást erősítette volna meg, hogy valami rossz életű alkoholista, akit csak az esküvőre engedtek ki a börtönből. A recepción már így is alig palástolt kétkedéssel fogadták az állítását, hogy ő márpedig a Cunliffe–Ellacott esküvői csoporthoz tartozik.

Strike még akkor is ijesztő látványt nyújtott, ha nem volt sérült – nagydarab volt, sötét bőrű, bokszolóarcán alapból mogorva kifejezéssel. Ma meg úgy nézett ki, mintha egyenesen a ringből jött volna. Az orra el volt törve, belilult, és szokásos méretének duplájára dagadt; mindkét szemén monokli, az egyik füle begyulladt, és friss, fekete öltések éktelenkedtek rajta. Legalább a tenyerén lévő vágást elfedte a kötés, de a legjobb öltönye így is gyűrött volt, és borfoltos is még a legutóbbi alkalomról, amikor felvette. Az azért mégis az előnyére szólt, hogy sikerült az öltönyhöz illő cipőt választania, mielőtt elindult volna Yorkshire-be.

Ásított egyet, lehunyta sajgó szemét, és a fejét egy pillanatra a fülke hűvös falának támasztotta. Olyan fáradt volt, hogy akár itt, a vécén ülve is könnyedén el tudott volna aludni. De meg kell találnia Robint, és kérni, ha kell, könyörögni neki, hogy bocsássa meg, amiért kirúgta, és jöjjön vissza dolgozni. Amikor a templomban találkozott a tekintetük, úgy érezte, örömöt lát a lány szemében. Amikor Matthew karján, kifelé menet elhaladt mellette, már határozottan boldogan nézett rá, Strike így a sírkövekkel tarkított templomkerten át kisietett a barátjához, Shankerhez, aki most épp a parkolóban alszik az útra kölcsönvett Mercedesben, és megkérte, hogy kövesse a kisbuszt, át a fogadásra.

Strike nem nagyon akart maradni az ebédre meg a beszédekre, nem is jelzett vissza, hogy eljön az esküvőre, mielőtt kirúgta Robint. Csak néhány percet akart vele beszélni, de ez mindeddig lehetetlennek bizonyult. Már el is felejtette, milyenek az esküvők. Ahogy Robint kereste a nyüzsgő teraszon, vagy száz kíváncsi szempár kényelmetlen kereszttüzében találta magát. Pezsgőt nem kért, nem szerette; inkább behúzódott a bárba, hátha kaphat egy pint sört. Egy sötét hajú fiatalember, akinek a szája és homloka feltűnően hasonlított Robinéra, követte, a nyomában egy csapat fiatallal. Mindannyiuk arcán ugyanaz az alig leplezett izgalom.

– Maga Strike, nem? – kérdezte a fiatalember.

A nyomozó nem tagadta.

– Martin Ellacott vagyok – mondta erre a férfi. – Robin öccse.

– Örülök – mutatta fel Strike a bekötött kezét, hogy miért nem tud kezet fogni. – Nem tudja, hol van Robin?

– Még tart a fotózás – felelte Martin. A másik kezében szorongatott iPhone-ra mutatott. – Benne van a hírekben! Elkapta a shacklewelli hasfelmetszőt!

– Á – nézett rá Strike. – Aha.

Hiába hagyott sebeket a kés a tenyerén, a fülén, Strike úgy érezte, az alig 12 órával ezelőtti durva események réges-régen történtek. Olyan éles ellentét volt a koszos búvóhely, ahol végül elkapta a gyilkost, meg a 4 csillagos szálloda között, mintha két teljesen különböző valóság lett volna a két hely.

Most belépett a bárba egy nő is, szalmaszőke hajában türkizkék hajdísszel. Az ő kezében is telefon, a tekintete fel-le ugrált, ahogy a hús-vér Strike-ot összehasonlította a telefonon látható képével.

– Bocs, ki kell mennem a mosdóba – mondta Martinnak, és kislisszolt, mielőtt más is odamehetett volna hozzá. Ekkor beszélt a gyanakvó recepciósokkal is, majd a vécében keresett menedéket.

Újabb ásítással az órájára pillantott. Robin azért mostanra már biztosan végzett a fotózással. Összerándult az arca (a kórházban kapott fájdalomcsillapítók hatása már régen elmúlt), felállt, kinyitotta a fülke ajtaját, és visszament a bámuló idegenek közé.

A terem egyik végében egy vonósnégyes foglalt helyet. A zenészek játszani kezdtek, a vendégek csoportja pedig sorba rendeződött, úgy várták a párt; az előkészületek során valamikor biztos beleegyezett ebbe, gondolta Robin. Az esküvőszervezés minden felelősségét úgy elhárította magától, hogy folyton ilyen kis meglepetések érték. Például azt is elfelejtette, hogy belement, inkább a szállónál fényképezzenek, és ne a templomnál. Ha nem kellett volna a szertartás után rögtön bepattanni a Daimlerbe, lehetett volna esélye beszélni Strike-kal, és kérni, ha kell, könyörögni neki, hogy vegye vissza. Strike meg elment, és ő nem beszélt vele; vajon talál-e magában elég bátorságot, töprengett, vagy alázatot, hogy később felhívja, és visszakönyörögje magát?

Sötétnek tűnt a terem a napfényes kert után. A falakat faburkolat borította, brokátfüggönyök és aranykeretes olajfestmények lógtak rajta. A virágdíszek nehéz illata töltötte be a levegőt, a hófehér terítőkön ragyogott az üveg és az ezüst. A vonósnégyes az előbb még hangosnak tűnt ebben a visszhangos fadobozra emlékeztető teremben, de hamarosan elnyomta a kint, a lépcsőn feltoluló tömeg zaja, ahogy felértek az emeletre, beszélgettek, nevettek, máris pezsgős-sörös jókedvvel.

– Akkor itt volnánk! – rikkantotta Geoffrey. Úgy tűnt, mindenki másnál jobban érzi magát. – Jöhetnek!

Robin kételkedett benne, hogy Geoffrey akkor is így el tudta volna engedni magát, ha még élne Matthew édesanyja. A néhai Mrs. Cunliffe csupa hűvös, rosszalló oldalpillantás és oldalba böködés volt, sasszemmel figyelte folyton a túláradó érzelmek legkisebb jelét is. Matthew nénikéje, Sue ott állt a sor legelején, és őt is igen fagyos légkör vette körül – a nagy asztalnál akart ülni, de megtagadták tőle.

– Hogy érzed magad, Robin? – kérdezte, és puszit nyomott a levegőbe a lány füle mellett. Robin épp elég nyomorultnak, csalódottnak érezte magát, bűntudata is volt, hogy nem boldog, és most hirtelen megérezte, ez a nő, az ő új sógornője, mennyire nem kedveli őt. – Gyönyörű a ruhád! – tette hozzá Sue néni, de közben a tekintete már továbbsiklott a csinos Matthew-ra. – Bár édesanyád is… – kezdte, majd nagy szipogással a kezében szorongatott zsebkendőbe temette az arcát.

Sorban jöttek be a barátok, rokonok, boldogan nézték Robinékat, puszilkodtak, kezet ráztak. Geoffrey csak feltartotta a sort, mert hatalmas öleléssel üdvözölt mindenkit, aki nem tiltakozott határozottan.

– Hát csak eljött! – mondta most Katie, Robin kedvenc unokatestvére. Csak azért nem volt koszorúslány, mert a terhessége legvégén tartott. Épp mára írták ki. Robin nem is értette, hogy tud még járni. A pocakja kemény volt, mint egy görögdinnye, érezte, ahogy Katie odahajolt, hogy megpuszilja.

– Ki jött el? – kérdezte Robin, Katie meg odalépett, és megölelte Matthew-t is.

– Hát a főnököd. Strike! Martin jól szóval is tartotta lent a…

– Szerintem te ott ülsz, Katie – mutatott Matthew egy asztalra a terem közepe felé. – Biztos szívesen leülnél már, gondolom, nehéz ebben a hőségben, nem?

Robin jóformán fel sem fogta, ahogy jöttek sorban a vendégek. Véletlenszerű válaszokat adott a jókívánságaikra, de folyton az ajtóra ugrott a tekintete, ahol beléptek. Vajon Katie úgy értette, hogy Strike végül mégis átjött a szállóba? Lehet, hogy mindjárt megjelenik? Hol bujkált eddig? Mindenütt kereste már, a teraszon, a folyosón, a bárban. Lassan lehervadt benne az épp feltámadt remény. Talán az a híresen tapintatlan Martin elüldözte? Aztán emlékeztette magát, hogy Strike azért nem ilyen mimózalélek, a remény ismét felhorgadt benne, és míg a lelkében a várakozás és rettegés váltogatták egymást, képtelen volt eljátszani a szokásos esküvői érzelmeket, melyeknek hiányát (Robin jól tudta) Matthew is látta, és zokon is vette.

– Martin! – kiáltott örömmel Robin, ahogy feltűnt az öccse a barátaival, máris három pinttel előrébb a többieknél.

– Gondolom, te tudtad? – kérdezte Martin, teljesen természetesnek véve, hogy Robin tudta. A kezében a telefonját szorongatta. Egy barátjánál aludt előző este, hogy a szobájában a Dél-Angliából érkezett rokonokat lehessen elhelyezni.

– Mit tudtam?

– Hát hogy elkapta tegnap este a hasfelmetszőt!

Martin az orra alá dugta a telefont, rajta a hírekkel. Robinnak a lélegzete is elállt, amikor meglátta, ki is volt az. Ennek az embernek a kése hagyta az alkarján most is lüktető sebhelyet.

– Itt van még? – kérdezte Robin, immár nem is leplezve érzelmeit. – Strike? Nem mondta, hogy marad-e, Mart?

– Az isten szerelmére már! – mormolta Matthew.

– Ó, bocs – felelte Martin, mert látta a bosszúságot Matthew-n. – Feltartjuk a sort!

Azzal elcsoszogott. Robin Matthew-ra pillantott, és mintha hőlátása lenne, megfigyelte rajta a bűntudat izzását.

– Te tudtad! – mondta, és szórakozottan kezet fogott egy nagynénivel, aki már hajolt puszit adni.

– Mit tudtam? – csattant fel a férfi.

– Hogy Strike elkapta a…

Most viszont Matthew régi egyetemi barátja és munkatársa, Tom tűnt fel előttük a menyasszonyával, Sarah-val. Robin jóformán egy szót sem hallott meg abból, amit Tom mondott, állandóan az ajtót leste, azt remélve, hogy Strike besétál rajta.

– Te tudtad! – ismételte meg, ahogy Tom és Sarah is továbbment. Újabb szünet, Geoffrey egy kanadai unokatestvért üdvözölt. – Ugye?

– Hallottam a hír végét reggel a rádióban – morogta Matthew. Megkeményedett az arca, ahogy Robin feje fölött az ajtóra pillantott. – Na, itt is van, ahogy akartad!

Robin is odafordult. Strike csak épp most lépett be a helyiségbe; egyik szeme körül szürkés-lilás monokli, az arca borostás, az egyik füle feldagadt, öltések éktelenkedtek rajta. Ahogy találkozott a tekintetük, felemelte a bekötözött kezét, és próbált bánatos mosolyt vágni. Végül csak fájdalmasan összerándult az arca.

– Robin! – szólt oda Matthew. – Figyelj csak, kell neked monda…

– Egy pillanat! – felelte a lány olyan örömmel, ami egész nap most ragyogott fel rajta először.

– Mielőtt beszélsz vele, el kell mon…

– Matt, légyszi, nem várhat ez?

A családból senki sem akarta feltartani Strike-ot; a sérülése miatt úgysem tudott kezet fogni. A bekötött kezét maga előtt tartva oldalvást araszolt a sorban. Geoffrey dühösen bámult rá, és még Robin édesanyja, aki egy korábbi alkalommal szimpatikusnak találta, sem tudott magából egy mosolyt kipréselni, amikor Strike a nevén szólítva üdvözölte. Mintha a teremben minden vendég őt nézte volna.

– Nem lett volna muszáj ilyen drámai belépőt előadnia – kezdte Robin, és mosolyogva nézett fel a férfi arcába, amikor végre ott állt előtte. Strike csak vigyorgott rá, bármennyire is fájt, végül is megérte ez a hirtelenjében megtett kétszáz mérföldes út, hogy ezt a mosolyt láthassa rajta. – Berontani a templomba! Fel is hívhatott volna!

– Hát igen, bocs, hogy fellöktem a virágokat – felelte Strike, egyben a mogorva Matthew-nak is címezve a bocsánatkérést. – És hívtam is, de…

– Délelőtt nem volt nálam a telefonom – mondta Robin. Tisztában volt vele, hogy áll a sor, de már nem érdekelte. – Kerüljön csak ki! – szólt oda Matthew főnökének, egy magas, vörös hajú nőnek.

– Nem, nem… két napja hívtam, vagy mikor – felelte Strike.

– Micsoda? – nézett rá Robin. Matthew erőltetetten beszélgetett Jemimával.

– Szóval hívtam néhányszor – ismételte Strike. – Hagytam üzenetet!

– Én nem láttam, hogy hívott – mondta Robin. – Meg üzenetet sem!

A száz vendég csevegése, a poharak, evőeszközök csengése, csilingelése, a vonósnégyes finom zenéje hirtelen mind elhalkult, mintha a döbbenet vastag falú buborékba zárta volna.

– De mikor… és mit… két napja?

Amióta hazaért a szüleihez, Robint folyamatosan lefoglalták az esküvő kisebb-nagyobb tennivalói, de azért így is sikerült egyszer-egyszer titkon ránéznie a telefonjára, hátha hívta vagy írt neki Strike. Aznap hajnali egykor, egyedül az ágyban végigpörgette az egész híváslistáját abban a hiú reményben, hátha rábukkan egy nem fogadott hívásra, de azt látta, hogy a listát törölték. Mivel az utóbbi néhány hétben alig aludt, Robin levonta a következtetést: kimerültségében mellényúlt, rosszat nyomott, és véletlenül kitörölte a listát…

– Nem akarok maradni – motyogta Strike. – Csak azt akartam mondani, hogy sajnálom, és megkérni, hogy jöjjön…

– Maradjon mindenképpen! – vágott közbe Robin, és már nyúlt is, és megragadta a férfi karját, mintha az el akarna szökni.

Úgy vert a szíve, hogy szinte levegőt sem kapott. Tudta, hogy el is sápadt, és a zsongó helyiség is elhomályosult a szeme előtt.

– Kérem! Maradjon! – mondta megint, még mindig Strike karjába kapaszkodva, tudomást sem véve a mellette füstölgő Matthew-ról. – Muszáj… beszélni akarok magával. Anya! – szólt oda.

Linda előlépett a sorból. Úgy tűnt, már várta a megszólítást, és nem nagyon örült neki.

– Légyszi, be tudnád ültetni Cormorant valamelyik asztalhoz? – kérdezte az anyját Robin. – Esetleg Stephen és Jenny asztalához?

Linda mosolytalan arccal elvezette Strike-ot. Volt még néhány vendég, akik gratulálni szerettek volna, de Robin már nem tudott tovább mosolyogni és cseverészni.

– Miért nem láttam, hogy Cormoran hívott? – szegezte Matthew-nak a kérdést, mikor az utolsó öregember is elcsoszogott az asztalok felé. Őt már senki sem köszöntötte.

– Próbáltam mondani, hogy…

– Miért nem láttam, hogy hívott, Matthew?

– Robin, nem beszélhetnénk ezt meg később?

A lány olyan hirtelen látta át, hogy elállt a lélegzete.

– Te törölted ki a híváslistámat! – nyögte ki. Az agya egyik következtetésről a másikra ugrált. – Megkérdezted, mi a PIN-kódom, amikor visszajöttem a mosdóból a benzinkútnál! – Az utolsó két vendég a menyasszony és a vőlegény arckifejezését látva inkább köszönés nélkül elsietett mellettük. – Elvetted a telefonomat! Azt mondtad, hogy a nászúttal kapcsolatos. Meghallgattad az üzenetemet?

– Igen – felelte Matthew. – És letöröltem.

A csend, ami az imént még körbevette, most valami magas sípolásba csúszott át. Robin elszédült. Itt áll ebben a hatalmas, fehér csipkeruhában, amit még át is alakíttatott, mert az esküvőt már egyszer elhalasztották; itt kell állnia, és letudnia az ünnepi kötelezettségeit. A szeme sarkából száz elmosódott arcot látott ide-oda imbolyogni. A vendégek éhesek, várják a nagy pillanatot.

A tekintete megtalálta Strike-ot, aki épp háttal állt neki – Linda mellett várta, hogy feltegyenek még egy terítéket Robin bátyja, Stephen asztalánál. Elképzelte, hogy odalép hozzá, és azt mondja neki: „na húzzunk el innen!” Vajon mit lépne erre Strike?

A szülei több ezer fontot költöttek erre a napra. A zsúfolásig megtelt teremben mindenki arra várt, hogy a menyasszony és a vőlegény elfoglalja a helyét a főasztalnál. Robin még a ruhájánál is sápadtabban követte a férjét a helyükre, a vendégek meg tapsviharban törtek ki.

A pedáns pincér mintha szándékosan igyekezett volna minél tovább elhúzni a kényelmetlen helyzetet. Strike nem tehetett mást, ott kellett állnia minden vendég szeme láttára, amíg felrakja neki a plusz terítéket. Linda, aki jó harminc centivel alacsonyabb volt nála, végig ott állt a nyomozó mellett, amíg a fiatalember akkurátusan eligazgatta a desszertvillát és beállította a tányért, hogy annak díszítése ugyanúgy álljon, mint a mellette lévőké. Strike alig látott valamennyit Linda arcából az ezüstös kalap karimája alatt, de abban sem volt köszönet.

– Nagyon köszönöm – mondhatta végre, amikor a pincér ellépett előle, de ahogy megfogta a széke támláját, Linda finoman a karjára tette a kezét. A könnyed érintés olyan volt, mintha béklyót tett volna rá, úgy áradt belőle a dühös anya és a megsértett vendéglátó felháborodása. Nagyon is hasonlított a lányára. Őszülő haja ugyanolyan vörösesszőke volt, a szeme tiszta szürkéskékjét csak még jobban kiemelte az ezüstös kalap.

– Miért jött ide? – kérdezte Linda összeszorított foggal; a pincér már ott sürgölődött körülöttük, ahogy kihozta az előételeket. De az étel érkezése legalább elvonta a többi vendég figyelmét. A régen várt ebéddel együtt beszélgetések kezdődtek mindenfelé.

– Hogy megkérjem Robint, jöjjön vissza hozzám dolgozni.

– De hát kirúgta! Teljesen belebetegedett!

Strike sok mindent mondhatott volna erre, de inkább hallgatott; nem akarta feleleveníteni, micsoda szenvedés lehetett Lindának, amikor meglátta azt a húszcentis sebet Robin karján.

– Háromszor támadtak rá, amíg magának dolgozott! – pirult ki Linda arca. – Háromszor!

Strike-nak minden joga meg lett volna azt felelni, hogy csak az első támadásért terheli a felelősség. A második akkor történt, amikor Robin figyelmen kívül hagyta az ő határozott utasításait, a harmadik esetben meg nemcsak hogy nem fogadott szót, hanem veszélybe sodort egy gyilkossági nyomozást és Strike egész cégét.

– Nem tud aludni. Hallottam éjjel…

Lindának természetellenesen csillogott a szeme. Levette a kezét Strike karjáról.

– Magának nincs lánya. Maga nem értheti, min mentünk keresztül!

Azzal, még mielőtt a kimerült Strike összeszedhette volna a mondandóját, Linda határozottan megindult a főasztal felé. Strike elkapta Robin tekintetét az érintetlen előétel fölött. A lány aggódva nézett rá, mintha attól félne, hogy fogja magát, és kisétál. Strike kissé kérdő pillantást vetett rá, majd végre leült a helyére.

Tőle balra vészjóslóan megmozdult egy jókora alak. Odafordulva Strike megint csak Robin szemét látta, ezúttal egy harcias vonalú állkapocs és dühösen összehúzott szemöldök keretében.

– Maga nyilván Stephen – szólította meg.

Robin bátyja csak mordult egyet, ahogy mérgesen bámulta. Mindketten nagydarab férfiak voltak, ahogy így egymás mellé szorultak, össze is ért a könyökük, amikor Stephen a söréért nyúlt. Az asztal többi vendége csak bámult Strike-ra. Bátortalan üdvözlésként felemelte a kezét; csak akkor jutott eszébe, hogy be van kötve, amikor meglátta, és felfogta, hogy ezzel még inkább magára vonta a figyelmet.

– Heló, én Jenny vagyok, Stephen felesége – szólította meg a széles vállú, barna nő Stephen másik oldalán. – Szerintem magának erre van szüksége.

Azzal Stephen tányérja fölött átnyújtott Strike-nak egy érintetlen pintet. A nyomozót olyan hála öntötte el, hogy meg tudta volna csókolni. A homlokát ráncoló Stephenre való tekintettel megmaradt egy „köszi”-nél, és rögtön felhörpintette a sör felét. A szeme sarkából látta, hogy Jenny Stephen fülébe súg valamit. A férfi csak nézte, ahogy Strike leteszi a poharat, aztán megköszörülte a torkát, és barátságtalanul megszólalt:

– Gondolom, most gratulálnom illene.

– Miért? – nézett rá tanácstalanul Strike.

Stephen arca egy fokkal kevésbé harciasra váltott.

– Hát hogy elkapta azt a gyilkost.

– Ja, igen – felelte Strike. Bal kezével felvette a villát, és felszúrta rá az előételként kapott lazacot. Csak miután egyben lenyelte az egészet, és hallotta, ahogy Jenny elneveti magát, jött rá, hogy valószínűleg több tisztelettel kellett volna válaszolnia. – Bocsánat – mormogta. – Csak nagyon éhes vagyok.

Stephen vizslató tekintetében már valami tetszés szikrája is feltűnt.

– Ennek semmi értelme, nem? – nézett le a habra a saját tányérján. – Nagy része levegő.

– Cormoran – szólította meg megint Jenny –, megtenné, hogy csak odainteget Jonathannak? Robin másik bátyja, ott ül!

Strike a jelzett irányba pillantott. A szomszéd asztalnál egy karcsú fiatalember, akinek a bőre pont olyan színű volt, mint Robiné, lelkesen integetett neki. Rövid, bátortalan intéssel nyugtázta.

– Akkor azt akarja, hogy Robin menjen vissza dolgozni? – szegezte neki Stephen.

– Aha – bólintott Strike. – Azt.

Félig arra számított, hogy Stephen ismét dühbe gurul erre, de a férfi nagyot sóhajtott.

– Hát, gondolom, örülnöm kéne. Sose láttam boldogabbnak, mint amikor magának dolgozott. Mindig csak szívattam gyerekkorunkban, hogy azt mondta, rendőr akar lenni. Most már sajnálom – tette hozzá, elvett egy újabb sört a pincértől, és tiszteletre méltó mennyiséget fel is hajtott belőle, mielőtt folytatta volna. – Olyan szemetek voltunk vele régen, most úgy érzem, erre ő meg… hát, most már jobban ki tud állni magáért.

A szeme a főasztalra tévedt, és Strike, bár háttal ült nekik, úgy érezte, most vethet ő is egy gyors pillantást Robinra. A lány némán ült, nem evett, nem is nézett Matthew-ra.

– Most ne, öreg – hallotta Stephen hangját. Odafordulva azt látta, hogy a szomszédja kinyújtott, vastag karjával tartja távol tőle Martin egyik barátját, aki máris odajött az asztalukhoz, és már hajolt volna le, hogy kérdezzen Strike-tól valamit. De most zavartan távozott.

– Köszi! – nézett Stephenre Strike, és felhajtotta a Jennytől kapott söre maradékát.

– Szokjon hozzá! – felelte Stephen, és egy falásra betolta a lazachabját. – Elkapta a shacklewelli hasfelmetszőt! Ezzel híres lesz, öregem!

Mindenki azt mondja, a sokk után a dolgok mintha homályosan szaladnának el az ember mellett, de Robin nem ezt tapasztalta. Nagyon is jól látható maradt körülötte minden részlet – az elfüggönyözött ablakokon behatoló ragyogó fény négyszögei, az üvegen túl az ég zománcos kékje, a könyökökkel, rendetlenül letett poharakkal beborított damasztabroszok, az evő-ivó vendégek fokozatosan kipiruló arca, Sue néni arisztokratikus arcéle, amin nem lágyított semmit a szomszédai beszélgetése sem, Jenny hülyén remegő, sárga kalapja, ahogy ott viccelődik Strike-kal. Jól látta Strike-ot is. Olyan gyakran visszatért a tekintete a nyomozóra, hogy tökéletesen le tudta volna rajzolni a zakója hátán a gyűrődések mintázatát, a tarkóján göndörödő, sűrű, sötét haját, ahogy a bal füle vastagabb volt a jobbnál a sérülés miatt.

Nem, a sokk, ami az üdvözlésnél megtudott dolog miatt érte, nem homályosított el körülötte mindent. Inkább azt változtatta meg, ahogy a hangokat és az időt érzékeli. Jól tudta, Matthew már rá is szólt egyszer, hogy egyen már, de mégsem tűnt fel neki, amíg az aggodalmas pincér el nem vette előle az érintetlenül hagyott tányért, mert amit csak mondtak neki, annak előbb át kellett hatolni a vastag falon, ami körülzárta, mióta Matthew bevallotta neki ezt az álnokságot. Ott ült egy láthatatlan falú cellában, elválasztva az összes többi vendégtől, dübörgött benne az adrenalin, újra és újra arra ösztökélve, álljon fel, és sétáljon ki innen.

Ha Strike nem jelenik meg itt ma, Robin talán sosem tudta volna meg, hogy szeretné, ha visszamenne hozzá dolgozni; hogy nem kéne mindazt a szégyent, dühöt, megaláztatást, fájdalmat éreznie, ami nem hagyta nyugodni a szörnyű este óta, amikor a nyomozó kirúgta. Matthew épp azt akarta megtagadni tőle, ami megmenthetné, amiért hajnalonként sírdogált, amíg a többiek aludtak – az önbecsülése helyreállítását, ezt a világot jelentő munkát, a barátságot, amiről nem is tudta, hogy az egyik legfontosabb dolog az életében, amíg ki nem csúszott a kezéből. Matthew hazudott, és újra csak hazudott neki. Mosolyogva, nevetve nézte, ahogy ő nagy nehezen végigcsinálja a napokat az esküvő előtt, próbál úgy tenni, mintha még örülne is neki, hogy elveszett az a szeretett élete. Vajon sikerült Matthew-t is rászednie ezzel? Vajon elhitte a férfi, hogy tényleg örül neki, hogy lezárult az élete Strike-kal? Mert ha igen, akkor egy olyan férfihoz ment hozzá, aki egyáltalán nem is ismeri, aki nem is…

Elvitték a desszertet is; Robinnak hamis mosolyt kellett villantania az aggódó pincérre, aki ezúttal megkérdezte, hozhatna-e valami mást, mert immár a harmadik fogást viszi el előle érintetlenül.

– Gondolom, töltött pisztolyt nem lehet kérni? – érdeklődött Robin.

Olyan komolyan mondta, hogy a pincér elmosolyodott, aztán zavartan bámult rá.

– Mindegy – mondta Robin. – Hagyja csak.

– Az isten szerelmére, Robin! – szólt rá Matthew; és a lány hirtelen fellobbanó dühvel és örömmel ismerte fel, hogy a férfi fél. Matthew retteg tőle, mit fog most csinálni, hogy mi történik majd most.

Csillogó ezüstedényekben hozták a kávét. Robin nézte, ahogy a pincérek kitöltik, látta a kis tálcákon az asztalra helyezett teasüteményeket. Látta Sarah Shadlockot is abban a szűk, türkizkék ujjatlan ruhájában, ahogy sietve kimegy a mosdóba a beszédek előtt, nézte, ahogy a hatalmas pocakú Katie totyog utána a lapos sarkú cipőjében, óriásira dagadva és fáradtan, a hasa mintha előtte haladna; aztán megint visszatért a tekintete Strike hátára. A nyomozó épp sütiket tömött a szájába, és Stephennel beszélgetett. Robin örült, hogy Stephen mellé ültette. Mindig is tudta, hogy jól kijönnének egymással.

Aztán valaki csendet kért, mire nagy susogással, izegve-mozogva, székcsikorgás közepette azok is feléjük fordultak, akik eddig háttal ültek a főasztalnak, hogy láthassák a beszélőket. Robin elkapta Strike tekintetét. Nem tudott semmit leolvasni az arcáról. A nyomozó állta is a tekintetét, amíg Robin apja fel nem állt, meg nem igazította a szemüvegét, és beszélni nem kezdett.

Strike arra vágyott leginkább, hogy lefekhessen, vagy ha azt nem is, hogy visszamehessen a kocsiba Shankerhez, ahol legalább az ülést hátradönthetné. Az utóbbi 48 órából alig kettőt aludt, és az erős fájdalomcsillapítók és immár négy pint keverékétől úgy elálmosodott, hogy folyton elszunyókált a fejét az asztalon könyöklő kezére támasztva, aztán egy rándulással mindig felébredt, amikor a halántéka lecsúszott az ökléről.

Sosem kérdezte meg Robintól, mit is dolgoznak a szülei. De ha Michael Ellacott utalt is rá valahol a beszédében, mivel foglalkozik, Strike nem vette észre. Michael kedvesnek tűnt, szinte tanári volt a megjelenése a szarukeretes szemüvegével. A gyerekei mind az ő magasságát örökölték, de a sötét haja, a mogyoróbarna szeme egyedül Martinban volt meg.

A beszédét akkor írhatta, vagy talán akkor írta át, amikor Robinnak már nem volt állása. Michael különös szeretettel és megbecsüléssel szólt Robin erényeiről, mint az intelligenciája, rugalmassága, nagylelkűsége és kedvessége. Amikor eljutott oda, milyen büszke is az egyetlen lányára, meg kellett állnia, és megköszörülte a torkát; de ahol Robin elért eredményeinek kellett volna jönnie, üresség tátongott, kimaradt minden, amit a lány valójában elért vagy átélt. Robin persze túlélt olyasmiket is, amiket nem is lehetett volna emlegetni ebben a hatalmas szivardobozra emlékeztető teremben, és amit nem is akartak volna hallani ezek a tollas, gomblyukban virágos vendégek; de a tény, hogy a lány túlélte mindezt, Strike számára épp a legjobb felsorolt tulajdonságait bizonyította, és bármilyen álomittas is volt, úgy érezte, azért mégiscsak el kellett volna ezeket ismerni.

De láthatólag senki más nem gondolta így. Mintha még halvány megkönnyebbülést is látott volna a hallgatóságon, ahogy Michael a beszéd végéhez közeledett, és sem kések, sem sebhelyek, sem gorillamaszkok, sem símaszkok nem kerültek szóba.

Elérkezett a vőlegény beszédének az ideje. Matthew fel is állt, lelkes tapsvihar közepette, de Robin keze az ölében maradt, és csak bámult ki az ablakon szemben – a nap már alacsonyan járt a felhőktől tiszta égen, és hosszú árnyékokat vetett a gyepen.

Valahol a teremben egy darázs zümmögött. Strike-ot jóval kevésbé érdekelte, ha Matthew megsértődik, mint ha Michael; kényelmesebben elhelyezkedett a székén, összefonta a két karját és lehunyta a szemét. Úgy egy percig hallgatta, ahogy Matthew elmeséli, Robinnal már gyerekkoruk óta ismerik egymást, de csak hatodikban tűnt fel neki, milyen csinos is lett az a lány, aki egyszer megverte a kanálban tojásvivő versenyen…

– Cormoran!

Hirtelen rándulással felébredt, és a mellkasán lévő nedves foltból arra következtetett, hogy folyt a szájából a nyál. Álmosan hátranézett Stephenre, aki az előbb oldalba bökte.

– Már horkolt! – mormogta oda neki Stephen.

Mielőtt felelhetett volna, megint kitört a taps a teremben. Matthew leült, de nem is mosolygott.

Most már csak vége van hamarosan… de nem, most Matthew tanúja állt fel. Immár teljesen éberen Strike-nak hirtelen feltűnt, mennyire tele van a hólyagja. Nagyon-nagyon remélte, hogy ez a srác csak keveset fog beszélni.

– Matt-tel a rögbipályán ismerkedtünk meg – kezdte a tanú, és a terem hátsó végében egy asztalnál részeg kiáltozás hangzott fel.

– Felfelé! – jelentette ki Robin. – Most azonnal!

Most először szólt a férjéhez azóta, hogy leültek a főasztalhoz. Még el sem csendesedett teljesen a taps Matthew tanújának beszéde után. Strike már felállt, de Robin látta rajta, hogy csak a mosdóba megy. Mindenesetre most már tudta, hogy a nyomozó vissza akarja hívni, és biztos volt benne, marad még legalább addig, hogy igent mondhasson neki. Az előétel alatti összenézésükből tudta.

– Még fél óra, és jön a zenekar! – tiltakozott Matthew. – Nekünk elvileg…

De Robin már meg is indult az ajtó felé, és vitte magával azt a láthatatlan buborékot is, amitől hűvösen, száraz szemmel hallgatta végig az apja beszédét, Matthew ideges habogását, azt, ahogy a férje tanúja felmondta az összes unalmas, ismerős rögbicsapatos sztorit. Halványan úgy tűnt neki, az anyja megpróbált az útjába állni, ahogy a vendégek közt utat tört magának, de fel se vette. Szép engedelmesen végigülte az ebédet és a beszédeket. A világ most tartozott neki egy kis nyugalommal és szabadsággal.

Felmasírozott a lépcsőn a szoknyáját felemelve, hogy az olcsó cipőjével nehogy rátaposson, és ment tovább a süppedős szőnyeggel borított folyosón, azt sem tudta, pontosan hová. Hallotta a háta mögül Matthew sietős lépteit.

– Elnézést – szólította meg a mellényes tizenévest, aki épp egy ágyneműs kosarat emelt ki a szekrényből. – Hol van a menyasszonyi lakosztály?

A srác ránézett, aztán Matthew-ra, és elvigyorodott, komolyan elvigyorodott!

– Ne legyél bunkó! – szólt rá hidegen Robin.

– Robin! – szólalt meg Matthew is, a srác meg elvörösödött.

– Arra – nyögte ki, és mutatta is.

Robin ment tovább. A kulcs Matthew-nál van, azt is tudta. Ő a tanújával már az előző éjjelt is itt töltötte, bár nem a menyasszonyi lakosztályban.

Ahogy Matthew kinyitotta az ajtót, Robin már ment is befelé, látta a rózsaszirmokat az ágyon, a pezsgőt a jegesvödörben, a szép nagy borítékot, rajta díszes betűkkel: Mr. és Mrs. Cunliffe. Megkönnyebbülve talált rá a tekintete az utazótáskára, amit kézipoggyásznak szánt a titokzatos nászutukra. Kihúzta a cipzárját, és a sérült karjával belenyúlva előkereste a karvédőt, amit a fotózáshoz levett. Majd, miután felhúzta a sajgó karjára, az épp csak begyógyult sebhelyre, erőlködve levette a jegygyűrűjét, és odacsapta az éjjeliszekrényre, a jegesvödör mellé.

– Mit csinálsz? – nézett rá Matthew, a hangjában egyszerre volt rémület és agresszió. – Mi… le akarod fújni? Nem akarsz hozzám jönni?

Robin csak bámult rá. Arra várt, hogy megkönnyebbül, ha egyedül maradnak, és elmondhatja, amit akar, de Matthew olyasmit követett el ellene, hogy egyszerűen nem talált szavakat. A férfi ide-oda villanó tekintetében, kihúzott hátában látta, mennyire megrémíti ez a szótlanság. Tudatosan, vagy sem, de beállt pont Robin és az ajtó közé.

– Jól van – kezdte nagy hangon –, tudom, hogy meg kellett volna…

– Tudtad, hogy mit jelent nekem ez a munka. Nagyon jól tudtad!

– Jó, nem akartam, hogy visszamenj, oké? – kiabálta Matthew. – Megtámadtak és megkéseltek, Robin!

– Az az én hibám volt!

– De kirúgott, a francba is!

– Mert megmondta, hogy ne csináljak valamit, és én mégis…

– Tudtam, hogy még védeni is fogod, bassza meg! – ordította Matthew, immár minden önkontrollt feladva. – Tudtam, hogy ha beszélsz vele, rögtön rohansz majd vissza, mint egy kibaszott kiskutya!

– Akkor sem hozhatsz ilyen döntéseket helyettem! – kiabált vissza Robin. – Senkinek nincs joga, hogy elirányítsa a kurva hívásaimat, meg letörölje az üzeneteimet, Matthew!

Most már egyikük sem fogta vissza magát, nem tettettek tovább. Szinte csak véletlenül hallották meg, mit is mond a másik, amikor rövid szünetet tartottak levegőt venni, és úgy vágták egymás fejéhez ordítva minden dühüket, fájdalmukat, mintha lángoló dárdák lettek volna, amelyek még a céljuk előtt porrá égnek. Robin vadul hadonászott is, aztán felsikított, ahogy a karja éles fájdalommal tiltakozott; Matthew önelégült haraggal mutogatott a sebhelyre – most élete végéig viselheti, amiért olyan meggondolatlan, ostoba volt, hogy Strike-kal dolgozott. Egyikük sem ért el semmit, nem bocsátott meg és nem is kért elnézést semmiért – az utolsó egy évüket tönkretevő veszekedések mind ide vezettek, ehhez a robbanáshoz, mind csak a közeledő háborút jelző villongás volt csupán. Az ablakban a délután hamar estébe fordult. Robinnak lüktetett a feje, a gyomra forgott, valami fenyegető, fojtogató érzés tört rá hirtelen.

– Utáltad, hogy mennyit dolgozom, az rohadtul nem is érdekelt, hogy életemben először boldog vagyok egy munkahelyen, ezért aztán hazudtál! Tudtad, hogy mit jelent ez nekem, és mégis hazudtál! Hogy törölhetted ki a híváslistát, hogy törölhetted le azt az üzenetet…?

Hirtelen leült egy rojtos díszítésű fotelbe, a kezébe temette az arcát. Beleszédült a düh erejébe, az éhgyomorra elviselt sokkba.

Valahol távol, a szálló néma, puha szőnyeggel borított folyosóin becsukódott egy ajtó, egy nő nevetett.

– Robin… – kezdte Matthew rekedten.

Hallotta, hogy a férfi közeledik, és feltartotta a kezét, hogy megállítsa.

– Hozzám ne érj!

– Robin, nem lett volna szabad, tudom. Csak nem akartam, hogy megint bajod essék!

De Robin alig hallotta. Nemcsak Matthew-ra volt már dühös, hanem Strike-ra is. Tovább kellett volna próbálkoznia! Újra és újra hívni! És ha hívott volna, most lehet, hogy nem lennék itt.

Ez a gondolat megijesztette.

Ha tudom, hogy Strike vissza akar hívni dolgozni, vajon hozzámentem volna Matthew-hoz?

Robin hallotta Matthew zakójának surrogását; biztos az óráját nézi, gondolta. Talán lent a vendégek majd azt hiszik, azért tűntek el, hogy elhálják a házasságot. Elképzelte, ahogy Geoffrey sikamlósan tréfálkozik ezen. A zenekar biztos már vagy egy órája a helyén van. Megint az jutott eszébe, mennyit is fizettek mindezért a szülei. És hogy már korábban is vesztettek el foglalókat, amikor elhalasztották az esküvőt.

– Jól van – nyögte ki színtelen hangon. – Menjünk le táncolni.

Felállt, és szórakozottan kisimítgatta a szoknyáját. Matthew gyanakvón méregette.

– Biztos?

– Túl kell lennünk ezen a napon – felelte Robin. – Egy csomóan sokat utaztak. Anya és apa meg rengeteg pénzt kifizetett érte.

Megint felemelte a szoknyája alját, és megindult az ajtó felé.

– Robin!

Erre visszafordult arra számítva, a férfi majd azt mondja, „szeretlek”, vagy mosolyog, könyörög, igazibb békülést akar.

– Ezt inkább vedd vissza! – mondta Matthew, és ugyanolyan hűvös arccal, mint amilyennel Robin nézte őt, odanyújtotta neki a jegygyűrűt, amit az előbb levett.

Strike-nak nem jutott eszébe jobb terv, ha már maradni szándékozott, amíg nem tud megint beszélni Robinnal, mint hogy tovább igyon. Kivonta magát Stephen és Jenny kedves védelme alól, mert azt gondolta, nekik inkább szabadon kellene élvezniük a rokonaik és barátaik társaságát, és a jól bevált módszereihez folyamodott, amelyekkel általában visszaverte az idegenek kíváncsiságát – bevetette rémisztő méretét és normális, mogorva nézését. Egy ideig a bárpult végénél álldogált az újabb pintjét iszogatva, majd kiment a teraszra, és megállt a többi dohányostól külön, úgy bámulta a felhőpöttyös estét, szívta a korallkék ég alatt a fű édes illatát. Még Martin barátai sem tudták összeszedni a bátorságukat, hogy zaklassák, pedig már ők is eleget ittak, és körben állva dohányoztak, mint a gimnazisták.

Egy idő múlva a vendégeket ügyesen összeszedték és egy csapatban visszaterelték a faborítású helyiségbe, amit azóta táncteremmé rendeztek át. Az asztalok felét kivitték, a többit elhúzták oldalra. A zenekar ott állt az erősítők előtt, de a menyasszony és a vőlegény továbbra sem volt sehol. A pasas, akit Strike Matthew apjaként azonosított (egy izzadt, kerek, vörös arcú férfi) több viccet is elsütött már arról, vajon mit művelhetnek, amikor Strike-ot hirtelen megszólította egy szűk, türkizkék ruhába bújt nő. Tollas hajdísze csiklandozta is Strike orrát, ahogy a nő odahajolt kezet fogni.

– Cormoran Strike, ugye? – kérdezte. – Micsoda megtiszteltetés! Sarah Shadlock vagyok.

Strike mindent tudott Sarah Shadlockról – hogy lefeküdt Matthew-val az egyetemen, amíg az épp távkapcsolatban volt Robinnal. Strike megint felemelte a bekötött kezét, hogy jelezze, miért nem tud kezet fogni.

– Jaj, szegénykém!

Sarah mögött feltűnt egy berúgott, kopaszodó férfi; valószínűleg fiatalabb volt, mint amennyinek kinézett.

– Tom Turvey – mondta, miközben összeakadó szemekkel bámulta a nyomozót. – Rohadt jól csinálta! Szép munka, öregem, rohadt jól csinálta!

– Már annyira rég szerettük volna megismerni! – folytatta Sarah. – Matt és Robin régi barátai vagyunk.

– A shacklewelli has… hasfelmetsző! – csuklott egyet Tom. – Rohadt jól csinálta!

– De hát hogy néz ki, szegénykém! – ismételte Sarah, és a kezét Strike bicepszére tette, úgy mosolygott fel a monoklis arcába. – Ezt az az ember csinálta magával?

– Mindenki ezt akarja tudni – vigyorgott homályos tekintettel Tom. – Szegény csórik alig bírják visszafogni magukat! Magának kellett volna beszélni, nem Henrynek!

– Ha-ha – nevetett Sarah. – Gondolom, más se hiányozna magának. Az is lehet, hogy egyenesen ide jött, miután elkapta… vagyis nem tudom… tényleg rögtön ide…?

– Elnézést – felelte Strike rezzenéstelen arccal. – A rendőrség arra kért, hogy ne beszéljek erről.

– Hölgyeim és uraim! – jelentette be a zaklatottnak tűnő műsorvezető, akit meglepetésként ért, hogy Matthew és Robin feltűnés nélkül visszatért a terembe –, kérem, fogadják szeretettel Mr. és Mrs. Cunliffe-et!

A friss házasok mosoly nélkül mentek be a tánctér közepére, mire Strike-on kívül mindenki tapsolni kezdett. A zenekar énekese átvette a mikrofont a műsorvezetőtől.

– Ez a dal, a közös múltjuk fontos része, nagyon sokat jelent Matthew-nak és Robinnak – kezdte az énekes, Matthew pedig Robin derekára fonta a karját, és a másik kezével megfogta a nő kezét.

Az esküvői fotós is előbújt az árnyékból, és újra kattintgatni kezdett; elfintorodott kicsit, amikor meglátta a menyasszony karján megint azt a ronda gumi karvédőt.

Megszólalt a Calling ‘Wherever You Will Go’ c. számának akusztikus bevezetője. Robin és Matthew helyben körbefordultak, nem is nézve egymásra.

»So lately, been wondering,

Who will be there to take my place

When I’m gone, you’ll need love

To light the shadows on your face……«[2]

Fura egy választás a „mi dalunk”-nak, gondolta Strike… de közben látta, hogy Matthew közelebb húzódik Robinhoz, a keze szorosabban tapad rá a lány keskeny csípőjére, jóképű arca odahajol, és súg valamit a fülébe.

Mintha gyomorszájon vágták volna, úgy tört át ez a kép a kimerültség, a megkönnyebbülés, az alkohol ködén, ami egész nap megvédte Strike-ot attól, hogy felfogja, mit is jelent ez az esküvő. Ahogy most elnézte a fiatal párt a táncparketten – Robint a hosszú, fehér ruhájában, a hajában rózsakoszorúval, Matthew-t meg a sötét öltönyében, az arca majdnem a menyasszonyéhoz ér… Strike kénytelen volt belátni, milyen rég és milyen nagyon remélte, hogy Robin mégsem fog hozzámenni. Azt akarta, hogy a lány szabad legyen, szabadon lehessen az, ami ők voltak ketten. Hogy ha a körülmények megváltoznak… hogy legyen meg a lehetőség… legyen szabad, hogy egy nap talán kitalálhassák, mi más lehetnének még egymásnak.

Bassza meg!

Ha Robin beszélni akar vele, majd felhívja. Strike letette az üres poharát egy ablakpárkányra, sarkon fordult, és elindult kifelé a vendégek tengerén keresztül, akik mind készséggel léptek félre előle, olyan dühös arcot vágott.

Fordulás közben, ahogy csak bámult maga elé, Robin meglátta a távozó Strike-ot. Kinyílt előtte az ajtó. Aztán már ott sem volt.

– Engedj!

– Mi van?

Robin kibontakozott Matthew karjaiból, megint felkapta a szoknyája alját, hogy szabadabban mozoghasson, majd félig már futva lement a táncparkettről, közben majdnem beleütközve a közelben lustán keringőző apjába és Sue nénibe. Matthew ott maradt egyedül a terem közepén, csak állt, ahogy Robin átverekedte magát a döbbent nézőkön az épp becsukódó ajtóhoz.

– Cormoran!

Strike már a lépcső felénél járt, de a neve hallatán visszafordult. Tetszett neki Robin haja, azok a hosszú, repkedő hullámok a yorkshire-i rózsákból készült koszorú alatt.

– Gratulálok.

Robin lement még néhány lépcsőfokot; a torka elszorult, azzal küszködött.

– Komolyan azt akarja, hogy visszamenjek?

Strike mosolyt erőltetett az arcára.

– Órákig utaztam ide Shankerrel, és erősen gyanítom, hogy lopta a kocsit. Hát persze hogy azt akarom!

Robin elnevette magát, bár közben könnyek szöktek a szemébe.

– Itt van Shanker? Miért nem hívta be?

– Shankert? Ide? Már kizsebelt volna mindenkit, aztán meg elrakta volna a fogadás bevételét!

Robin megint nevetett, de a könnyek most már ki is csordultak a szeméből, és legördültek az arcán.

– Hol fog aludni?

– A kocsiban, amíg Shanker hazavisz. És egy vagyont legombol rólam ezért. De nem számít – tette hozzá gyorsan, látva, hogy Robin majdnem közbeszólt. – Ha maga visszajön, megérte. Nagyon is megérte.

– Most szerződést is akarok – felelte Robin, bár a komoly hangvétel a legkevésbé sem illett az arckifejezéséhez. – Rendes szerződést!

– Jól van.

– Akkor jó. Hát, akkor találkozunk…

Mikor is? Most elvileg két hétig nászúton lesz!

– Majd szóljon – mondta Strike.

Azzal megfordult, és indult tovább lefelé a lépcsőn.

– Cormoran!

– Mi az?

Robin is elindult le a lépcsőn Strike felé, és egy lépcsőfokkal felette megállt. A szemük most egy vonalban volt.

– De aztán hallani akarom, hogy kapta el, meg mindent!

Strike elmosolyodott.

– Az megvárja. De maga nélkül nem sikerült volna.

Egyikük sem tudta, ki mozdult előbb, vagy hogy egyszerre kezdték-e. Fel sem fogták, mi történik – szorosan átölelték egymást, Robin álla Strike vállán, a férfi arca Robin hajába fúrva. Strike-nak izzadság-, sör- és sebbenzinszaga volt; Robinnak rózsaillata, és érezte rajta azt a halvány parfümöt is, ami úgy hiányzott most neki, hogy a lány már nem volt ott az irodában. Új és ismerős is volt, ahogy átkarolta Robint, mintha valamikor, réges-rég már ölelte volna így, mintha évek óta úgy hiányzott volna ez neki, hogy nem is tudott róla. Fent, a zárt ajtón keresztül kihallatszott a zenekar:

»I’ll go wherever you will go

If I could make you mine…«[3]

Olyan hirtelen rebbentek szét, amilyen hirtelen összeborultak. Robin arcán csorogtak a könnyek. Egy őrült pillanatig Strike szerette volna azt mondani: „gyere velem!” – de vannak szavak, amelyeket sosem lehet visszavonni vagy elfelejteni, és ezek, jól tudta, pont olyanok lettek volna.

– Majd szóljon! – ismételte. Próbált mosolyogni, de attól fájt az arca. Bekötött kezével intett, aztán továbbindult lefelé a lépcsőn. Nem nézett vissza.

Robin nézte, ahogy elmegy, és csak törölgette a forró könnyeket az arcáról. Ha Strike most azt mondta volna, „gyere velem!”, tudta, hogy ment volna; na de aztán mi lenne? Nagyot nyelt, a kézfejével megtörölte az orrát, majd sarkon fordult, ismét felkapta a szoknyája szélét, és lassan elindult a lépcsőn vissza a férjéhez.

EGY ÉVVEL KÉSŐBB

1

Azt hallom, hogy bővíteni akarja a lapját… munkatársat keres.

Henrik Ibsen: Rosmersholm

A hírnév iránti vágyakozás olyan egyetemleges, hogy akik véletlenül vagy akaratlanul érik el azt, hiába is várnának sajnálatot.

A shacklewelli hasfelmetsző elfogását követően Strike még hetekig attól félt, hogy talán épp legnagyobb sikere adja meg a kegyelemdöfést a nyomozói karrierjének. Ami kis figyelmet elért eddig a nyomozóirodája, most olyasminek tűnt, mint a fuldokló két utolsó lemerülése, mielőtt végleg lehúzná a mély. Praxisa, amiért oly sok mindent feláldozott, amiért olyan keményen dolgozott, arra épített, hogy Strike ismeretlenként tudja járni a londoni utcákat; de a sorozatgyilkos elfogásával a nyomozó kétségtelenül bekerült a köztudatba, szenzációs különcként, kvízjátékokban emlegetett érdekességként tűnve fel. Annál is inkább érdekelte az embereket, mert nem volt hajlandó kielégíteni a kíváncsiságukat.

Miután az újságok az utolsó cseppet is kifacsarták a sztoriból, hogy micsoda zseniális nyomozással fogta el a hasfelmetszőt, újra elővették Strike családjának történetét. Általában a „színes” szóval jellemezték, bár neki csak valami formátlan masszának tűnt, amit egész életében magában hordozott, és inkább nem szeretett volna közelebbről megvizsgálni: a rocksztár apját, a halott groupie anyját, katonai pályafutását, amely a jobb lábszára elvesztésével végződött. Csekk-könyveket lobogtató, vigyorgó újságírók rohanták meg Lucyt is, az egyetlen féltestvérét, akivel együtt töltötték a gyerekkorukat. Seregbeli ismerősei odavetett megjegyzései, melyekben csak Strike hallotta a durva humort, inkább irigynek, lekicsinylőnek tűntek. Az apja, akivel Strike alig két alkalommal találkozott, és akinek a nevét sosem használta, a sajtósán keresztül nyilatkozatot adott ki, melyben teljesen hamisan azt sugalmazta, a nyilvánosság számára ugyan láthatatlan, de barátságos viszony van közöttük. A hasfelmetsző elfogásának utórezgései még egy évig nem csengtek le Strike életében, és ma sem volt benne teljesen biztos, hogy véget ért az ügy.

Persze volt jó oldala is, ha az ember London legismertebb magánnyomozója. A tárgyalás után csak úgy özönlöttek hozzá az új ügyfelek, míg a végén egyszerűen lehetetlenné vált, hogy Robinnal ketten vigyenek minden nyomozást. Mivel Strike úgy vélte, ajánlatos lenne most egy ideig nem nagyon szem előtt lennie, több hónapig leginkább az irodában maradt, és alvállalkozók (főleg volt rendőrök és katonák, sokan a biztonsági magáncégek világából) végezték a munka nagy részét, ő meg az éjszakai műszakokat és a papírmunkát csinálta. Miután az így megnőtt nyomozóiroda egy évig a lehető legtöbb ügyet vállalta el, Strike végre már rég aktuális fizetésemelést adhatott Robinnak, kifizette az utolsó adósságait is, és vett egy 13 éves 3-as BMW-t.

Lucy és barátai a kocsiból és az újabb alkalmazottakból természetesen azt gondolták, hogy Strike végre elért valamiféle anyagi biztonságot. Valójában viszont, miután kifizette a London belvárosában felháborítóan drágán bérelt garázst és a nyomozóit, alig maradt magára költhető pénze, így továbbra is az irodája feletti két szobában lakott, és az egylapos rezsón főzött magának.

Folyamatos gondot okozott neki a szabadúszó alvállalkozókkal járó adminisztráció, meg a rendelkezésre álló emberanyag változó minősége. Csak egyetlen embert talált, akit félig-meddig folyamatosan alkalmazott, Andy Hutchinst, egy vékony, búskomor exrendőrt, aki tíz évvel idősebb volt új főnökénél. Őt Strike rendőr barátja, Eric Wardle nyomozó ajánlotta a figyelmébe. Hutchins korán nyugdíjba ment a rendőrségtől, amikor hirtelen jóformán lebénult a bal lába – később ezt szklerózis multiplexként azonosították az orvosok. Már amikor először jelentkezett, figyelmeztette Strike-ot, nem biztos, hogy fizikailag mindig alkalmas lesz a munkára. Betegsége elég kiszámíthatatlan, mondta, de az utóbbi három évben nem tapasztalt visszaesést. Különleges, extra kevés zsírt tartalmazó étrendje Strike-nak egyenesen rettenetesnek tűnt – semmi vörös hús, se sajt, se csokoládé, se rántott ételek. Andy módszeresen, türelmesen dolgozott, rá lehetett bízni a dolgokat, és nem kellett folyamatosan ellenőrizgetni, nem úgy, mint Robinon kívül tulajdonképpen minden más alkalmazottját. Strike még most sem tudta elhinni, hogy a lány egy nap csak úgy besétált az életébe helyettesítőként, mostanra pedig kiváló kolléga és partner lett belőle.

De hogy barátok is voltak-e még, az már egy másik kérdés.

Két nappal Robin és Matthew esküvője után, amikor az újságírók miatt még a lakásába sem tudott bejutni, és nem tudta anélkül bekapcsolni a tévét sem, hogy minduntalan a saját nevét hallja, Strike a barátai és a húga invitálásait figyelmen kívül hagyva egy Travelodge-ba menekült a Monument metrómegálló közelében. Itt megtalálta a magányt, a békét, amire olyannyira vágyott; alhatott órákig, senki sem zavarta; megihatott kilenc doboz sört, és minden dobozzal csak egyre jobban szeretett volna Robinnal beszélni, és egyre ügyetlenebbül próbálta a dobozokat a szoba másik felében lévő szemetesbe hajítani.

A lépcsőn történt nagy összeborulásuk óta nem beszéltek egymással, és a következő napokban Strike gondolatai újra és újra visszatértek ehhez a jelenethez. Biztos volt benne, hogy Robin pokoli napokat él át, bezárkózva otthon, Mashamban, míg próbálja eldönteni, a válást vagy a házasság érvénytelenítését válassza, megszervezi a lakásuk eladását, és hadakozik a sajtóval meg a családi felháborodással. Strike azt sem tudta, mit is akar neki mondani, ha végre eléri. Csak azt tudta, hogy hallani szeretné a hangját. Ezen a ponton, miután részegen feltúrta a hátizsákját, rájött, hogy nem rakta be a telefonja töltőjét, az pedig épp lemerült. Nem zavartatta magát, és felhívta a tudakozót; miután többször is megkérték, hogy beszéljen érthetőbben, sikerült megszereznie Robin szüleinek telefonszámát.

Az apja vette fel.

– ’Alló, ’szélhetnég Robinna’?

– Robinnal? Attól félek, épp nászúton van.

Strike néhány pillanatig csak nézett bután, el sem jutott az agyáig, mit hallott.

– Halló! – próbálkozott Michael Ellacott. – Gondolom, maga is újságíró – mondta aztán dühösen. – A lányom külföldön tartózkodik, és szeretném, ha a jövőben nem hívogatnának!

Strike letette, aztán tovább ivott, míg el nem aludt.

Még napokig dühösnek, csalódottnak érezte magát, és ezen az sem segített, hogy tudta, a többség szerint semmi köze az alkalmazottja magánéletéhez. Robin nem is az a nő, akinek gondolta, ha képes volt teljes nyugalommal felszállni a gépre egy olyan férfival, akit Strike magában csak úgy hívott, „az a pöcs”. Mégis valami depressziófélébe süllyedt bele a Travelodge-ban a vadonatúj telefontöltője és további sörök társaságában, míg várta, hogy kikopjon a neve a hírekből.

Tudatosan arra törekedett, hogy elterelje a gondolatait Robinról, amikor elfogadott egy meghívást, amit általában elutasított volna – vacsora Eric Wardle nyomozóval, a feleségével, Aprillel és Coco nevű barátnőjével. Strike teljesen tisztában volt vele, hogy össze akarják hozni őket; Coco már korábban is tudakolta Wardle-től, van-e valakije Strike-nak.

Coco alacsony, karcsú, nagyon csinos lány volt paradicsomvörös hajjal; tetováló és mellékállású börleszktáncos. Strike észre is vehette volna a veszélyre figyelmeztető jeleket – a lány már akkor is csak nevetgélt, és majdhogynem hisztérikusan viselkedett, amikor még el sem kezdtek inni. Strike pont ugyanolyan könnyen vitte ágyba a Travelodge-ban, mint ahogy a kilenc doboz Tennent’st megitta.

Cocót nem volt épp egyszerű lerázni a következő néhány hétben. Strike nem volt büszke rá, de legalább annyi előnye volt annak, ha az ember bujkál a sajtó elől, hogy az egyéjszakás partnerei is nehezebben találnak rá.

Eltelt egy év, és Strike-nak még mindig fogalma sem volt róla, Robin miért is maradt Matthew-val. Azt hitte, olyan mély érzéseket táplál a férje iránt, hogy egyszerűen képtelen átlátni, milyen is valójában. Most viszont már ő is új kapcsolatban volt. Tíz hónapja tartott, ennyit még senkivel nem töltött azóta, hogy szakított Charlotte-tal – az egyetlen nővel, akivel a házasság valaha megfordult a fejében.

A két nyomozótárs közti érzelmi távolság lassan a mindennapi élet megszokott részévé vált. Robin munkájában nem lehetett hibát találni. Pontosan, gondosan megcsinált mindent, amire Strike kérte, mindig voltak ötletei, és fel is találta magát. Mégis, valami fura módon beesettebb volt az arca, mint régebben. Strike úgy vette észre, kicsit idegesebb a szokottnál, és amikor a feladatokat osztották el egymás meg a külsős alkalmazottaik között, Robin egyszer-egyszer olyan üres arccal, vak szemekkel meredt maga elé, hogy az már aggasztotta Strike-ot. Jól ismerte a poszttraumás stressz jeleit, Robin pedig két majdnem halálos támadást is túlélt. Közvetlenül azután, hogy Afganisztánban elvesztette a lábát, Strike is tapasztalt olyasmit, hogy hirtelen kiválik a világból – minden előzetes jelzés nélkül megszűnik számára az őt körülvevő valóság, és újraéli azt a szörnyen baljóslatú, rettegéssel teli néhány másodpercet, mielőtt darabokra robban alatta a Viking páncélos, a teste és a katonai pályája is. Azóta sem tudta elengedni magát autóban, ha más vezetett, és máig időnként véres-kínlódó rémálmok látogatták meg, amelyekből izzadságban fürödve ébredt.

Amikor azonban nyugodt, felelős főnökként megpróbált Robinnal a mentális egészségéről beszélni, a lány olyan véglegességgel és némi nehezteléssel zárta le a kérdést, ami Strike gyanúja szerint a kirúgásából táplálkozhatott. Ez után azt vette észre, hogy Robin önként jelentkezik trükkösebb, sötétedés utáni feladatokra is, és nem kis nehézséget okozott Strike-nak úgy elosztani a munkákat, hogy ne tűnjön fel, amint próbálja a legbiztonságosabb, leghétköznapibb feladatokat adni a lánynak.

Egymással udvariasan, kedvesen és távolságtartón viselkedtek, a magánéletükről csak a lehető legnagyobb vonalakban beszéltek, és azt is csak akkor, ha feltétlenül muszáj volt. Robin és Matthew épp most költöztek új lakásba, Strike pedig ragaszkodott hozzá, hogy a költözéshez Robin vegyen ki egy egész hét szabadságot. A lány ellenkezett, de Strike nem engedett. Egész évben alig vett ki szabit, emlékeztette Robint ellentmondást nem tűrő hangon.

Hétfőn Strike legújabb ügyetlen embere, egy volt Vörössapkás, akit a seregben nem is ismert, a mopedjével nekiment a taxinak, amit éppen követnie kellett volna. Strike kimondott örömmel rúgta ki. Legalább ki tudta adni a dühét valakin, a főbérlője ugyanis szintén ezt a hetet választotta, hogy a Denmark Street szinte összes többi irodahelybérlőjével együtt értesítse, eladta a házat egy ingatlanfejlesztőnek. Immár az a veszély is fenyegetett, hogy egyszerre veszíti el az irodáját és a lakását is.

És hogy feltegye a koronát erre a különösen rossz néhány napra, a helyettesítő titkárnő, akit felvett, hogy Robin távollétében elvégezze a papírmunkát, és felvegye a telefont, a legidegesítőbb nő volt, akivel csak valaha találkozott. Denise folyamatosan beszélt, valami olyan sipító orrhangon, ami még a belső iroda becsukott ajtaján is áthatolt. Strike végül ahhoz folyamodott, hogy zenét hallgatott fülhallgatóval, így aztán Denise-nek mindig dörömbölnie kellett az ajtaján, és kiabálnia, hogy meghallja.

– Mi az?

– Ezt most találtam – tolt az orra alá Denise egy gyorsan lefirkantott jegyzetet. – Aszondja, „klinika”, előtte valami V-vel kezdődő szó… fél óra múlva van az időpont, erre emlékeztetnem kellett volna?

Strike látta, hogy Robin írta a jegyzetet. Az első szót ő sem tudta elolvasni.

– Nem – felelte. – Dobja csak ki!

Kicsit abban reménykedett, Robin diszkréten, szakértő segítségével igyekszik úrrá lenni az esetleges mentális problémáin, majd visszatette a fejére a fülhallgatót, és tovább olvasta a félbehagyott jelentést. De nem nagyon tudott rá odafigyelni. Ezért úgy döntött, inkább elindul hamarabb a lehetséges új emberrel leszervezett megbeszélésre. Főleg, hogy ne kelljen Denise közelében lennie, Strike a kedvenc kocsmájába beszélte meg a találkozót.

A shacklewelli hasfelmetsző elfogását követő hónapokban muszáj volt elkerülnie a Tottenhamet, mert ott újságírók hada várt rá – valahogy kiszivárgott, hogy oda szokott járni. Még most is gyanakodva pillantott körül, csak aztán ítélte úgy, hogy nyugodtan odamehet a pulthoz, megveheti a szokásos Doom Barját, és leülhet egy sarokasztalnál.

Részben, mert külön erőfeszítéssel lemondott az étrendjének szerves részét képező sült krumpliról, részben pedig a sok munka miatt Strike soványabb volt, mint egy évvel ezelőtt. Így kisebb súly nehezedett az amputált lába csonkjára is, és kevésbé érezte az erőfeszítést is, meg a megkönnyebbülést is, amikor leült. Beleivott a sörébe, megszokásból, és mert élvezte, hogy viszonylag könnyebben mozog, kinyújtóztatta a térdét; aztán kinyitotta a kartondossziét, amit magával hozott.

A dossziéban lévő jegyzeteket az az idióta csinálta, aki nekiment a taxinak a mopedjével, és Strike nem igazán volt elégedett velük. Nem engedhette meg magának, hogy elveszítse ezt az ügyfelet, de Hutchinsszal ketten már így is csak nehezen tudtak minden munkát elvégezni. Sürgősen fel kellett vennie valakit, pedig még abban sem volt biztos, hogy bölcs dolog a hamarosan megérkező illetőn gondolkodnia. Nem egyeztetett Robinnal, mielőtt merészen felkutatta ezt az embert, akivel öt éve nem találkozott; és amikor a Tottenham ajtaján percre pontosan a megbeszélt időben belépett Sam Barclay, Strike még mindig azon töprengett, vajon nem óriási hibát követ-e épp el.

A glasgow-i pasasról bárhol kiszúrta volna, hogy katona volt – a vékony, V-nyakú pulóvere alatt viselt póló, a rövidre vágott haja, a szűk farmere és fehéren világító sportcipője elárulták. Strike felállt, és kezet nyújtott. Barclay, úgy tűnt, ugyanilyen könnyen megismerte.

– Máris iszik, mi? – kérdezte vigyorogva.

– Kér egyet? – kérdezett vissza Strike.

Amíg Barclay sörére várt, Strike a pult mögötti tükörben figyelte a volt lövészt. Csak néhány évvel volt idősebb harmincnál, de a haja máris őszülni kezdett. Különben pontosan úgy nézett ki, ahogy emlékezett is rá. Vastag szemöldöke alatt kerek, kék szem ült, az állkapcsa határozott, kissé görbe orrával olyan volt, mint egy kedves bagoly. Strike már akkor megkedvelte, amikor annak idején a hadbíróság elé állításán dolgozott.

– Szív még? – kérdezte tőle, miután elé tette a sört és leült.

– Mos’ már csak vapóból – felelte Barcley. – Lett egy gyerekünk.

– Gratulálok – nézett rá Strike. – Szóval figyel az egészségére?

– Aha, olyasmi.

– És árul?

– Sose árultam! – csattant fel Barclay. – Ahogy kurva jól tudja is. Csak lelazuláshoz, öreg!

– Na és most honnan veszi?

– Internetről – kortyolt bele a sörébe Barclay. – Könnyű dolog. Amikor először próbáltam, aszittem, hát ez tuti kurvára nem mehet így, nem? De aztán meg, gondoltam, jó kis kaland. És cigisdobozba dugva küldik el, meg egész kis listából lehet választani. Fasza dolog az internet! – Elnevette magát, aztán folytatta: – Szóval, mi a helyzet? Mer’ arra aztán tényleg nem számítottam, hogy épp maga keres meg!

Strike habozott egy kicsit.

– Arra gondoltam, hogy adnék magának munkát.

Barclay csak bámult rá egy pillanatig, aztán hátravetett fejjel hatalmasat nevetett.

– Bassza meg! – mondta végül. – Azt’ mér nem mondta ezt már az elején?

– Na mit gondol?

– Jó, nem tolom a vapót minden este! – jelentette ki aztán komolyan. – De tényleg nem! A zasszony nem szereti.

Strike gondolkodott, a kezét a becsukott dosszién nyugtatta.

Egy kábítószerügyön dolgozott Németországban, amikor Barclay-val először összefutott. Persze a hadseregben is adták-vették a kábítószert, mint a társadalom minden más részében, de itt azért hívták be a Különleges Nyomozóegységet, mert úgy tűnt, a szokásosnál jóval profibb műveletet kell felderíteni. A jelek azt mutatták, Barclay kulcsszerepet játszik benne, és amikor egy egész kiló príma marokkói hasis került elő a dolgai közül, Strike úgy érezte, ez mindenképp megér egy beszélgetést.

De Barclay váltig állította, hogy csak be akarják mártani, Strike pedig, aki maga is bent ült a kihallgatásán, hajlott rá, hogy higgyen neki, nem utolsósorban azért, mert úgy látta, ez a katona sokkal intelligensebb annál, hogy ne találjon a hasisnak a málhazsákjánál jobb rejtekhelyet. Másrészről viszont arra épp elég bizonyíték volt, hogy Barclay rendszeresen használ szereket, és több tanú is azt vallotta, hogy az utóbbi időben kiszámíthatatlanná vált a viselkedése. Strike azt a következtetést vonta le, hogy Barclay-t alkalmas bűnbaknak állították oda, és úgy döntött, nyomoz egy kicsit a saját szakállára.

A nyomozás során pedig érdekes információkra bukkant építőanyagokról és egyéb épületgépészeti alkatrészekről, amelyekből teljesen valószínűtlenül gyakran rendeltek újra és újra. Nem akkor találkozott először ezzel a fajta korrupcióval; a két tiszt viszont, akik a leghatározottabban igyekeztek elérni Barclay elítélését, épp ezekért a titokzatosan eltűnő, kiválóan eladható nyersanyagokért felelt.

Amikor négyszemközt beszélt vele, Barclay meglepetten látta, hogy a Különleges Nyomozó őrmestert nem a hasis érdekli, hanem az építési alvállalkozások furcsaságai. Mivel biztos volt benne, hogy jelen helyzetében úgysem hisznek neki, először csak óvatosan beszélt Strike-nak arról, hogy nemcsak rájött, amire senki más nem, vagy ami felett mindenki szemet hunyt, hanem pontosan dokumentálva, táblázatba foglalva feljegyezte, mennyit is loptak el a tisztek. Szerencsétlenségére a két tiszt megneszelte, hogy a kelleténél kicsit jobban érdeklődik a viselt dolgaik iránt – és nem sokkal ez után került a kilónyi hasis a zsákjába.

Barclay meg is mutatta Strike-nak a feljegyzéseit (a jegyzetfüzetet sokkal ügyesebben rejtette el, mint állítólag a hasist), azt pedig lenyűgözte, milyen módszeresen, találékonyan dolgozott a katona annak dacára, hogy semmilyen nyomozótechnikai kiképzésben nem részesült. Amikor megkérdezte tőle, minek állt neki a nyomozásnak, amiért úgyse fizetett senki, és ami csak jelentős bajba sodorta, Barclay csak megvonta a széles vállát, és azt felelte:

– Há’ nem helyes ez, nem? Hogy a seregtől lopnak. Hogy kurvára az adófizetők pénzét teszik zsebre.

Strike jóval több időt ölt bele az ügybe, mint azt a kollégái indokoltnak látták; de végül az ő pluszmunkájának eredményeivel súlyosbítva Barclay dossziéja a tisztek viselt dolgairól elég volt az elítélésükhöz. Persze hivatalosan a Különleges Nyomozóegység oldotta meg az ügyet, de Strike azért tett arról is, hogy csendesen ejtsék a Barclay elleni vádakat.

– S amikor aszondja, „munkát akar adni” – tűnődött hangosan Barclay a kocsmai beszélgetések, pohárcsilingelés hangzavarában –, akkor ilyen nyomozó-dolgokra gondol?

Strike látta rajta, hogy tetszik neki a gondolat.

– Arra – felelte. – Mit csinált azóta, hogy utoljára találkoztunk?

Barclay válasza szomorú, de nem egészen váratlan képet festett. A férfi nehezen talált rendes munkahelyet és maradt meg benne a leszerelése utáni néhány évben, aztán szobafestést, felújítást végzett a sógora cégében.

– A zasszony húzza be a legtöbb pénzt – mondta. – Mer’ neki jó munkája van.

– Értem – bólintott Strike. – Úgy nézem, tudnék magának adni heti egy-két nap munkát így kezdetben. Vállalkozóként ad számlát. Ha nem működik, bármelyikünk bármikor kiszállhat. Jó lesz így?

– Aha – bólintott Barclay. – Aha, jó lesz. Na és mit fizet?

Öt perc alatt megbeszélték a pénzügyeket. Strike elmondta, a többi embere hogy számláz vállalkozóként, és hogy a költségek és egyéb munkával kapcsolatos kiadások után a blokkokat be kell hoznia az irodába, hogy kifizethessék. Végül kinyitotta a dossziét, és megfordítva Barclay elé tolta.

– Ezt a pasast kéne követni – mutatott egy kövérkés, göndör hajú fiatalemberre a képen. – Lefényképezni, akivel találkozik, meg hogy mit csinál.

– Jól van, rendben – felelte Barclay. Elővette a telefonját, és lefényképezte a célszemélyt és a címet.

– Ma a másik emberem figyeli – folytatta Strike –, de holnap reggel hatkor már magának kell várnia a háza előtt.

Örömmel látta, hogy Barclay nem tiltakozik a korai időpont hallatán.

– Na és a csajjal mi lett? – kérdezte Barclay, és zsebre dugta a telefonját. – Akivel az újságokba’ szerepelt?

– Robinnal? – kérdezett vissza Strike. – Ő szabin van. Jövő héten jön vissza.

Kezet ráztak, és elindultak; Strike egy rövid pillanatig egészen optimista kedvében volt, míg eszébe nem jutott, hogy most vissza kell mennie az irodájába, azaz Denise-hez, aki folyton papagájhangon fecseg, teli szájjal beszél, és képtelen megjegyezni, mennyire utálja a gyenge, tejes teát.

Az iroda felé haladva át kellett küzdenie magát a Tottenham Court Road elején immár folyamatos felújításon. Amikor a legzajosabb részen már túl volt, felhívta Robint, hogy elmondja, felvette Barclay-t, de rögtön a hangpostát kapta. Ekkor jutott eszébe, hogy a lány elvileg pont most van a titokzatos klinikán, úgyhogy inkább letette, nem is hagyott üzenetet.

Menet közben azonban hirtelen valami más is eszébe jutott. Eddig úgy vette, az orvosi időpont Robin mentális egészsége miatt kellett, de mi van, ha…

Megcsörrent a telefon a kezében, az iroda száma jelent meg a kijelzőn.

– Halló!

– Mr. Strike! – rikoltott a fülébe Denise rémült hangja. – Mr. Strike, vissza tudna jönni gyorsan, kérem? Kérem… egy úr… nagyon sürgősen szeretne önnel beszélni…

A háttérben Strike hangos puffanást hallott, majd egy férfi kiabálni kezdett.

– Kérem, jöjjön, amilyen gyorsan csak tud! – kiabálta Denise.

– Máris megyek! – kiáltotta vissza Strike, és ügyetlenül futásnak eredt.

2

… nem olyan a külseje, mint akit be lehetne vezetni.

Henrik Ibsen: Rosmersholm

Strike lihegett, fájt a térde, és az irodájához vezető vaslépcső utolsó néhány fokán már a korlátba kapaszkodva húzta fel magát. Az üvegajtó túloldaláról két emelt hangot hallott, egy férfiét, meg egy sivító, ijedt nőit. Amikor berontott az irodába, a falhoz simuló Denise csak annyit tudott kinyögni:

– Jaj, hála istennek!

Strike úgy ítélte meg, a helyiség közepén álló férfi a húszas évei közepén járhat. Sötét haja zilált fürtökben keretezte keskeny, koszos arcát, amelyből mélyre süppedt, égő szemek meredtek rá. Pólója, farmernadrágja, kapucnis pulóvere mind szakadt volt, és mocskos, és egyik edzőcipőjének talpa kezdett már leválni. Mosdatlan, állatias szag csapta meg az orrát.

Kétség sem férhetett hozzá, hogy a jövevény valamilyen mentális betegségben szenved. Nagyjából tíz másodpercenként, láthatóan irányíthatatlanul és kényszeresen először az orra végéhez emelte a kezét (amitől az orra már eléggé ki is pirosodott), aztán valami üres dobbanással a mellkasára csapott, majd leengedte a kezét. Ami szinte rögtön lendült is megint az orrához. Olyan volt, mintha elfelejtette volna, hogy kell rendesen keresztet vetni, vagy mintha leegyszerűsítette volna, hogy gyorsabban menjen. Orr, mellkas, kéz le; orr, mellkas, kéz le; szörnyű látványt nyújtott az önkéntelen mozdulatsor, annál is inkább, mert a férfi mintha tudatában sem lett volna, hogy mit csinál. Sok ilyen beteg, kétségbeesett ember volt a fővárosban, akikkel mindig valaki más dolga lett volna foglalkozni, mint az utas a metrón, akinek igyekszik senki sem a szemébe nézni, a zavarosan kiabáló nő az utcasarkon, aki elől átmegy mindenki a túloldalra – az ilyen megtört, darabokra hullott emberek már túl gyakori jelenség volt ahhoz, hogy bárkinek sokáig izgassák a képzeletét.

– Maga az? – kérdezte a tüzes szemű férfi, míg a keze megint az orrához, majd a mellkasára ugrott. – Maga Strike? A nyomozó?

A másik kezével, ami nem az orra és a mellkasa között járt fel-alá, hirtelen a sliccéhez kapott. Denise-ből valami nyöszörgés tört elő, mintha attól félne, a pasas most majd lehúzza a nadrágját, ami egyébként valóban lehetségesnek tűnt.

– Igen, én vagyok Strike – felelte neki a nyomozó, és odalépett a jövevény meg a titkárnő közé. – Jól van, Denise?

– Igen… – suttogta az még mindig a falnak simulva.

– Láttam, hogy megöltek egy gyereket – jelentette ki a férfi. – Megfojtották.

– Jól van – válaszolt Strike kimérten. – Menjünk csak be ide!

A kezével intett, hogy a jövevény menjen csak előre a belső irodába.

– Hugyoznom kell! – bökte ki az a sliccét húzogatva.

– Akkor erre tessék!

Strike kikísérte a vécéhez az iroda ajtaja mellett. Amikor becsukódott mögötte az ajtó, halkan visszament Denise-hez.

– Mi történt?

– Magát kereste, én mondtam, hogy nincs itt, ő meg bedühödött, és elkezdte ütni a dolgokat!

– Hívja a rendőrséget! – utasította Strike csendesen. – Mondja azt, hogy egy nagyon beteg emberrel van dolgunk. Az is lehet, hogy pszichotikus. De várja meg azért, amíg bemegyünk az irodámba!

Nagy zajjal kivágódott a vécéajtó. A férfi slicce nyitva maradt; nem úgy tűnt, hogy volna rajta alsónadrág. Denise megint nyöszörgött egy kicsit, ahogy a jövevény keze megszállottan az orrához, mellkasához, megint az orrához, megint a mellkasához kapott, nyilván megfeledkezve róla, hogy a sliccénél jókora pamacs sötét szőr lóg ki.

– Erre – szólt hozzá kedvesen Strike. A férfi becsoszogott az ajtón; a bűze a rövid szünet után még töményebben csapta meg az orrukat.

Amikor felajánlotta neki, hogy foglaljon helyet, a férfi az ügyfeleknek fenntartott szék legszélére ült.

– Hogy hívják? – kérdezte Strike, és maga is leült az íróasztal másik oldalán.

– Billy – felelte az, és a kezével gyors egymásutánban háromszor is az orrához-mellkasához kapott. Amikor harmadszor is leengedte, a másik kezével megragadta és megszorította.

– És azt mondja, látta, hogy megfojtottak egy gyereket, Billy? – kérdezett tovább Strike. Kintről közben Denise hangja szűrődött be:

– A rendőrséget, gyorsan!

– Mi az, mit mondott? – kapta fel a fejét Billy. Mélyen ülő, hatalmas szeme idegesen a külső iroda felé pattant; a kezével még mindig fogta a másik kezét, hogy az önkéntelen mozdulatnak gátat vessen.

– Semmi, semmi – vágta rá Strike rögtön. – Több különböző ügyön is dolgozunk. Meséljen még erről a gyerekről!

Strike a jegyzettömbjéért nyúlt, lassú, óvatos mozdulatokkal, mintha Billy valami vadon élő madár lenne, akit nem akar elijeszteni.

– Megfojtotta ott fent, a lónál.

Denise most már hangosan hadart a telefonba a vékonyka válaszfal túloldalán.

– Mikor történt ez? – érdeklődött Strike még írás közben.

– Réges-ré… még kisgyerek voltam. Egy kislány volt, de aztán azt mondták, hogy kisfiú. Jimmy is ott volt, azt mondja, nem is láttam, pedig igen. Láttam, láttam, hogy megfojtotta. Láttam!

– És ez fent történt, a lónál, ugye?

– Ja, fent, a lónál. De nem ott temették el a lányt. A fiút. Hanem lent a kis völgyben, az apám házánál. Láttam őket, meg tudom mutatni, hol. Az a nő nekem nem hagyná, hogy ott ássak, de magának engedné!

– És ezt Jimmy tette, ezek szerint?

– Jimmy nem fojtott meg senkit! – csattant fel dühösen Billy. – Látta ő is, ahogy én. Most azt mondja, nem is történt ilyen, de hazudik, ott volt ő is. Csak, tudja, fél.

– Értem – hazudta Strike, és tovább jegyzetelt. – Nos, ha nyomozni akarok az ügyben, szükségem van a lakcímére.

Kicsit arra számított, Billy ellenáll majd, de az már el is vette a felé nyújtott jegyzetfüzetet és tollat. A szaga megint megcsapta Strike-ot. Billy írni kezdett, de aztán mintha meggondolta volna magát.

– De ugye nem megy el Jimmyhez? Mer’ ezért kurvára kicsinál. Nem mehet Jimmyhez!

– Nem, nem – igyekezett nyugtatni Strike. – Csak a nyilvántartáshoz kell a lakcíme.

Az ajtón át megint Denise fülsértő hangja hallatszott be.

– Annál hamarabb küldjenek valakit, teljesen meg van zavarodva!

– Miről beszél? – kapta fel a fejét Billy.

Strike nagy bosszúságára Billy hirtelen kitépte a legfelső lapot a jegyzetfüzetből, összegyűrte, majd a papírral az öklében ismét az orrához, mellkasához kezdett kapkodni.

– Denise miatt ne fájjon a feje! – mondta neki Strike. – Egy másik ügyféllel beszél. Kér valamit inni, Billy?

– Inni, mit?

– Egy teát? Vagy kávét?

– Miért? – nézett rá kérdőn Billy. Úgy tűnt, ettől még gyanakvóbbá vált. – Miért akarja, hogy igyak valamit?

– Csak ha szeretne. Nem történik semmi, ha nem.

– Nem kell gyógyszer!

– Nincs is magának semmilyen gyógyszerem – felelte Strike.

– Nem vagyok őrült! Megfojtotta a gyereket, aztán eltemették, lent a kis völgyben apánk háza mellett! Egy takaróba csavarva. Rózsaszín takaróba. Én nem tehetek róla. Én csak kisgyerek voltam. Nem is akartam menni. Csak kisgyerek voltam!

– Hány éve történt ez, azt tudja?

– Réges-ré… évekkel eze… nem tudom kiverni a fejemből! – Billy szeme égett a keskeny arcában, az öklébe gyűrt papírlap meg fel-le libegett az orrához, majd a mellkasához. – Egy rózsaszín takaróban temették el, lent a kis völgyben az apám házánál. De utána azt mondták, hogy kisfiú volt.

– Hol van az apja háza, Billy?

– Az a nő, most már nem engedne vissza. De maga, maga áshatna ott. Maga odamehetne! Megfojtották, bizony – ismételte Billy, és kísérteties tekintetével Strike-ot fixírozta. – De Jimmy azt mondta, kisfiú volt. Megfojtották, ott fent, a…

Kopogás hallatszott az ajtón. Mielőtt még Strike kiszólhatott volna neki, hogy ne jöjjön be, Denise bedugta a fejét az ajtó résén – most, hogy Strike is itt volt, nagyon felbátorodott, érezte, milyen fontos.

– Jönnek! – mondta valami olyan eltúlzottan sokatmondó pillantással, hogy arra még egy Billynél jóval kevésbé gyanakvó ember is felfigyelt volna. – Már úton vannak.

– Kik jönnek? – ugrott fel Billy. – Kik vannak úton?

Denise gyorsan visszahúzta a fejét és becsukta az ajtót. A fán halk dobbanás hallatszott; Strike tudta, hogy a nő háttal nekidőlt, hátha Billy úgy nem tud kimenni.

– Csak egy küldeményről beszélt, amit várok – mondta Strike nyugtatólag, és ő is felállt. – Mondja csak tovább a…

– Mit csinált? – kurjantotta Billy, majd hátrálni kezdett az ajtó felé. Közben még néhányszor megérintette az orrát, a mellkasát. – Kik jönnek?

– Nem jön senki! – felelte Strike, de Billy máris az ajtót próbálta kilökni. Mivel nem sikerült, keményen nekiugrott. Kintről sikoltás hallatszott, ahogy Denise-t félrelökte. Még mielőtt Strike kijöhetett volna az íróasztala mögül, Billy már ki is szaladt a külső ajtón. Hallották, ahogy hármasával ugrál le a vaslépcsőkön, a feldühödött Strike pedig, mivel tudta, hogy esélye sem lehet utolérni a fiatalabb és minden jel szerint jobb karban is lévő férfit, megfordult, és visszaszaladt az irodájába. Feltépte a tetőablakot, és kihajolt; még épp látta, ahogy Billy rohanvást eltűnik szem elől a sarkon.

– A picsába!

Egy ember, aki épp az egyik gitárboltba ment volna be az utca túloldalán, döbbenten kereste a hang forrását.

Strike visszahúzta a fejét, és sarkon fordulva dühösen bámult Denise-re. Az a belső ajtóban állva porolta le épp a ruháját; hihetetlen, de úgy tűnt, teljesen elégedett magával.

– Én próbáltam bent tartani! – jelentette ki büszkén.

– Hát persze – bólintott Strike jelentős önfegyelmet tanúsítva. – Láttam is.

– A rendőrség már úton van.

– Remek.

– Kér egy csésze teát?

– Nem – sziszegte Strike összeszorított fogakkal.

– Akkor azt hiszem, megyek, és befújom légfrissítővel a mosdót – mondta Denise, majd suttogva hozzátette: – Szerintem nem is húzta le!

3

Magamban vívódtam, a legteljesebb némaságban.

Henrik Ibsen: Rosmersholm

Az ismeretlen deptfordi utcákon Robint hirtelen valami futó vidámság öntötte el – elgondolkodott, mikor érezte magát utoljára így, és arra jutott, hogy már több mint egy éve. A délutáni napsütés, a színes kirakatok, az utcai nyüzsgés, a zaj erőt adott, és lelkesítette is. Azt ünnepelte most, hogy soha többet nem kell betennie a lábát a Villiers Trust magánklinikára.

A terapeutája nem örült neki, hogy abbahagyta a kezelést.

– Azt javaslom, csinálja végig az egész terápiás programot – mondta.

– Tudom – felelte Robin –, de hát, már elnézést, szerintem ennek több haszna már nem lesz.

A terapeuta hűvösen mosolygott.

– A kognitív terápia remek volt – folytatta Robin. – Az tényleg segített a szorongáson, azt tovább is akarom csinálni…

Robin nagy levegőt vett, a tekintete a nő lapos sarkú, kerek orrú kis cipőjén állapodott meg; aztán kényszerítette magát, hogy a szemébe nézzen.

– …de ezt a másik részt nem találom hasznosnak.

Újabb csend. Öt alkalom után Robin már megszokta ezt. Mindennapi beszélgetésben udvariatlan vagy passzív-agresszív dolog lenne ilyen hosszú szüneteket hagyni, és csak nézni a másikra, várni, hogy tovább mondja, de a pszichodinamikus terápiában, mint megtudta, ez a szokás.

Robint a háziorvosa ugyan beutalta ingyenes terápiára, de ott olyan hosszú volt a várólista, hogy Matthew összeszorított szájú jóváhagyásával úgy döntött, inkább fizet a kezelésért. Jól tudta, hogy Matthew legszívesebben azt mondaná, az ideális megoldás az lenne, ha otthagyná a munkát, amitől poszttraumás stresszt szenvedett, és ami szerinte közel nem fizet eleget ahhoz képest, milyen veszélynek teszi ki magát a lány.

– Tudja – mondta tovább Robin az előre átgondolt beszédét –, az életemben most gyakorlatilag mindenki jobban tudja, mi a jó nekem.

– Nos, igen – vetette közbe a terapeuta valami olyan hangsúllyal, amit Robin a klinikán kívül leereszkedőnek érzett volna. – Beszéltünk arról, hogy…

– …és…

Robinnak békés, udvarias természete volt. Viszont épp az orvosa biztatta folyamatosan, hogy itt, az ő kopott kis irodájában, a mattzöld cserépbe ültetett zöldike meg az alacsony fenyőfa asztalon álló extra nagy papír zsebkendős doboz előtt mondja csak ki kendőzetlenül az igazat.

– …és az igazat megvallva – mondta Robin –, nekem úgy tűnik, maga is pont ilyen.

Ismét csend.

– Nos – nevetett fel halkan a terapeuta –, az én dolgom az, hogy segítsek önnek megérteni, hogy…

– Igen, de ahogy csinálja… hogy állandóan lök előre – válaszolta Robin. – Támadó. Beleköt mindenbe, amit mondok.

Robin lehunyta a szemét; valami nagy-nagy kimerültség hulláma csapott át felette. Fájt minden izma. Egész héten lapra szerelt bútorokat rakott össze, könyves dobozokat cipelt, képeket akasztott fel.

– Amikor kilépek innen – folytatta Robin, miután kinyitotta a szemét –, úgy érzem magam, mint akit kifacsartak. Hazamegyek a férjemhez, és ő is pontosan ugyanezt csinálja. Hatalmas nagy szüneteket hagy, és a legkisebb dolgokban is belém köt. Akkor felhívom anyámat, és az is ugyanolyan. Mindenki állandóan azzal jön, hogy csináljak már magammal valamit, kivéve…

Elhallgatott, azután befejezte a mondatot:

– …a munkatársam.

– Mr. Strike – mondta kedvesen a terapeuta.

Sokat vitatkoztak azon, hogy Robin nem volt hajlandó a Strike-kal való viszonyáról beszélni, csak annyit mondott, hogy a főnöke nem is tudja, milyen hatással volt rá a shacklewelli hasfelmetsző esete. A személyes viszonyuk, szögezte le Robin, semmilyen módon nem kapcsolódik a jelenlegi problémáihoz. A terapeuta azóta is minden alkalommal előhozta a kérdést, Robin pedig továbbra sem volt hajlandó erről beszélni.

– Igen – bólintott. – Ő.

– Azt ön is bevallotta, hogy nem árulta el neki, mennyire szorong.

– Szóval – folytatta Robin, mintha meg sem hallotta volna –, igazából ma csak azért jöttem, hogy megmondjam, abbahagyom a kezelést. Mint mondtam, a kognitív terápiát nagyon hasznosnak találtam, csinálni is fogom a gyakorlatokat továbbra is.

A terapeutát láthatólag nagyon dühítette, hogy Robin még az egész egy órára sem akart maradni; de kifizette az egészet, és úgy érezte, nyugodtan mehet is. Olyan volt, mintha kapott volna plusz egy órát a napjához. Azt is megérdemeltnek érezte, hogy most nem siet rögtön haza kicsomagolni, hanem vett egy Cornettót, és élvezettel eszegette, úgy sétált az új lakásuk környékén a napsütötte utcákon.

Úgy kergette ezt a hirtelen vidámságot, mint egy pillangót, mert félt, hogy ellibben előle – betért egy kisebb, csendesebb utcába, és külön odafigyelt, hogy alaposan megnézze az ismeretlen helyet. Végtére is, annak is nagyon örült, hogy a régi lakásukat és West Ealinget otthagyták a sok rossz emlékkel együtt. A tárgyalása során kiderült, hogy a shacklewelli hasfelmetsző sokkal régebben követte, mint azt Robin gyanította. A rendőrségtől megtudta, hogy szerintük ott leselkedett sokszor a Hastings Roadon, parkoló autók mögé bújva, alig néhány méterre a bejárati ajtajuktól.

Bármilyen kétségbeesetten is akart azonban elköltözni, tizenegy hónapig tartott, amíg Matthew-val találtak megfelelő lakást. Leginkább az okozott gondot, hogy Matthew mindenáron „feljebb akart lépni az ingatlanlétrán” most, hogy jobban fizetett állása volt, és az anyai örökségét is megkapta. Robin szülei is hajlandónak mutatkoztak segíteni, tudván, milyen szörnyű dolgok kötődnek a régi lakáshoz; de Londonban borzalmasan drágák az ingatlanok. Matthew háromszor is beleszeretett egy olyan lakásba, ami reálisan nézve számukra megfizethetetlen volt. Háromszor nem sikerült megvenniük egy lakást, amiről Robin előre megmondhatta volna neki, hogy több ezer fonttal többért fog elmenni, mint amennyit ők fizetni tudnának.

– Ez nevetséges! – ismételgette Matthew. – Hát ennyit nem ér!

– Annyit ér, amennyit adnak érte – szögezte le Robin; frusztrálta, hogy a könyvelő férje ennyire nem érti a piac működését. Ő már költözött volna bárhová, akár egy üres szobába is, csak ne kelljen a rémálmaiban kísértő gyilkos árnyékában élnie.

Már épp visszaindult volna a főútra, amikor megakadt a szeme egy résen a téglafalban – két oldalán, két oszlop tetején olyan fura díszek voltak, amilyet még sosem látott.

Az oszlopok tetején, faragott csontokon két hatalmas, repedezett kőkoponya ült; a kapun túl magas, szögletes torony emelkedett. Robin közelebb lépve megvizsgálta a koponyák feketén, üresen tátongó szemgödreit – ezek nyugodtan lehetnének valami fantasyfilmben, egy kalóz palotájának kapuján is, gondolta. Bekukucskált a kapun, és egy kis templomot látott, körülötte mohával benőtt sírköveket az épp virágba borult rózsakertben.

Körbesétált a Szent Miklós-templom kertjében; érdekes hatást keltett, ahogy a régi vörös téglás iskolaépületet hozzáépítették a durva kövekből emelt toronyhoz. Végül leült egy fapadra, ami a napon már majdnem túlságosan is felmelegedett; kinyújtóztatta a fájó hátát, beszívta a rózsák csodás illatát – és hirtelen, teljesen önkéntelenül, visszarepült gondolatban a yorkshire-i lakosztályba majdnem egy évvel ezelőttre, ahol szintén egy csokor vérvörös rózsa nézte végig, mi történt, miután otthagyta Matthew-t a táncparketten.

Matthew, az apja, Sue nénikéje, Robin szülei és a bátyja, Stephen mind felmentek a menyasszonyi lakosztályhoz – ide vonult vissza Robin Matthew haragja elől. Épp a menyasszonyi ruhát vette le, amikor egymás után berontottak, és mind azt követelték, mondja már el, mi folyik itt.

Rettentő hangzavar lett a vége. Stephen fogta fel először, mit is tett valójában Matthew, amikor eltüntette Strike hívását, és rögtön ordítani is kezdett vele. A részeg Geoffrey azt követelte, magyarázzák meg neki, miért maradhatott Strike ebédre, amikor nem is jelzett vissza, hogy jön. Matthew mindenkivel kiabált, hogy menjenek ki, ezt most Robinnak és neki kell rendezni, Sue néni meg csak azt ismételgette: – Én sose láttam olyat, hogy egy menyasszony kirohan az első táncáról! Soha! Soha nem láttam olyat, hogy egy menyasszony otthagyja az első táncot!

Aztán végre Linda is megértette, mit csinált Matthew, és ő is nekiállt leteremteni. Geoffrey a fia védelmére sietett, és nekiszegezte Lindának a kérdést, ugyan miért akarja, hogy a lánya visszamenjen egy olyan emberhez dolgozni, aki hagyta, hogy megkéseljék. Megjött a szörnyen részeg Martin is, és rögtön orrba vágta Matthew-t – hogy miért, azt soha senki nem tudta meg pontosan. Robin pedig bevonult a fürdőszobába, és hihetetlen módon (hiszen egész nap alig evett valamit) belehányt a vécébe.

Öt perc múlva muszáj volt beengednie Matthew-t is, mert annak meg vérzett az orra; és ott bent, míg a családjaik tovább ordítoztak egymással az ajtó túloldalán, Matthew az orrában egy vécépapír-dugóval arra kérte, jöjjön el vele a Maldív-szigetekre, nem nászútként, már nem – hanem hogy elvonulva átgondolhassák a dolgokat, „jó távol,” mondta Matthew bedugott orral, és az ordibálás hangjai felé intett, „ezektől”. – És még a sajtó is – tette hozzá vádlón. – A hasfelmetszős ügy miatt rád fognak szállni!

Hűvös tekintettel méregette Robint a véres vécépapírral az orrában, majd’ szétvetette a düh, amiért az megalázta a táncparketten, Martinra is mérges volt, amiért megütötte. Nem volt semmi romantikus a kérésében, hogy szálljon fel vele a gépre. Válságtalálkozóra hívta inkább, ahol lesz esélyük nyugodtan megtárgyalni mindent. Ha komoly mérlegelés után arra a következtetésre jutnak, hogy hiba volt összeházasodniuk, a második hét végén hazajönnek, közösen bejelentik, amit be kell, aztán mennek tovább külön.

És szerencsétlen Robin, akinek lüktetett a karja, mélységesen megrázták az érzései, amikor Strike átölelte, és nagyon jól tudta, hogy az újságírók talán épp most is utána nyomoznak, abban a pillanatban, ha nem is szövetségesnek látta Matthew-t, de legalább a szökés lehetőségét érezte meg benne. Szörnyen vonzónak tűnt csak felülni a gépre, és elrepülni oda, ahol nem éri el a kíváncsiság, pletyka, düh, aggályoskodás, a kéretlen tanácsok szökőárja, ami pedig biztosan elborítja, ha itt marad Yorkshire-ben.

Így aztán elment Matthew-val, bár alig beszéltek az egész repülőúton. Nem is kérdezte tőle a gépen, mire gondol, hosszú órákon keresztül. Csak azt tudta, hogy ő maga Strike-on gondolkodott. Emlékezetben újra meg újra visszatért az ölelésükhöz, miközben az ablak előtt elhúzó felhőket bámulta.

Szerelmes lennék belé? – kérdezte magában többször is, de nem jutott semmilyen kézzel fogható eredményre.

Napokig tanakodott ezen, és erről a belső küzdelméről még csak nem is szólhatott Matthew-nak, ahogy a fehér homokos strandokon sétálva a kettejük közti feszültségekről, sérelmekről beszélgettek. Matthew a nappaliban aludt a kanapén, Robin pedig az emeleten, a szúnyoghálóval borított kétszemélyes ágyon. Néha veszekedtek, máskor sértett vagy dühös csendbe húzódtak vissza. Matthew mindig rajta tartotta a szemét Robin telefonján, mindig tudni akarta, hol van, folyton felvette és átnézte, Robin pedig tudta, hogy a főnöke üzeneteire, hívásaira vadászik.

És ami a legrosszabb, hogy nem voltak ilyenek. Úgy tűnt, Strike nem akar vele beszélni. Az az ölelés a lépcsőn, amihez a lány gondolatai úgy szaladtak vissza újra meg újra, mint kutya egy különösen csodás illatú lámpaoszlophoz, számára láthatólag közel sem jelentett annyit.

Robin minden éjjel kiment egyedül a tengerpartra, hallgatta a tenger mély lélegzetét. A sérült karja izzadt a karvédőben; a telefonját a villában hagyta, hogy Matthew-nak ne legyen indoka követni, hátha leleplezheti, hogy titokban Strike-kal beszélget.

De a hetedik este, amikor Matthew-t ismét hátrahagyta a villában, Robin elhatározta magát, hogy felhívja Strike-ot. Szinte önmaga elől is titokban tartva kidolgozta a tervet. Az üdülő bárjában volt egy vonalas telefon, az iroda számát pedig tudta fejből. Ezt úgyis automatikusan átirányítják Strike mobiljára. Azt ugyan nem tudta, mit is mond neki, ha eléri, de biztos volt benne, hogy ha meghallja a férfi hangját, megtudja az igazat a saját érzelmeiről is. Kicsöngött a telefon a távoli Londonban, Robinnak pedig teljesen kiszáradt a szája.

Valaki felvette, de néhány másodpercig nem szólt bele senki. Robin mozgás hangjait hallotta, aztán kacagást, végül valaki meg is szólalt:

– Halló! Itt Cormy-Warmy…

Azzal a nő hangos, rekedt nevetésben tört ki, Robin pedig meghallotta Strike hangját a háttérben, mint akit mulattat is a dolog, meg bosszant is, de az biztos, hogy be van rúgva:

– Add ide! Na, komolyan, add i…

Robin lecsapta a kagylót. Az arcát és a mellkasát izzadság öntötte el; szégyent érzett, ostobának, megalázottnak érezte magát. Strike egy másik nővel van. A nevetése eltéveszthetetlenül bensőségesnek hangzott. Az ismeretlen lány incselkedett vele, ahogy felvette a telefonját és, felháborító módon „Cormy”-nak nevezte.

Ha Strike valaha rákérdez a hívásra, letagadja, határozta el. Pókerarccal hazudik neki, úgy tesz, mintha fogalma sem lenne, miről beszél…

Mint egy kemény pofon, úgy érte a nő hangja a telefonban. Ha Strike képes volt ilyen hamar ágyba vinni valakit az ölelésük után – mert arra mérget mert volna venni, hogy akárki is ez a lány, vagy már lefeküdt Strike-kal, vagy hamarosan le fog –, akkor nyilván nem azon kínlódik otthon Londonban, hogy mit is érez valójában Robin Ellacott iránt.

Az ajkára kiülő sótól szomjas is lett, ahogy csak ment az éjszakában, mély barázdát húzva a fehér homokban, mellette a végtelen hullámok mosták a partot. Vajon nem lehetséges, tette fel a kérdést, amikor már kisírta magát, hogy csak összekeveri a hálát, a barátságot valami mélyebb érzelemmel? Hogy a nyomozás iránti szeretetét csak rávetíti a férfira, akitől élete munkáját kapta? Persze, csodálta Strike-ot, és nagyon kedvelte is. Rengeteg mindenen mentek át közösen, hát természetes is, hogy közel érzi magához – de vajon ez szerelem lenne?

Egyedül a balzsamos, szúnyogoktól zümmögő éjszakában, Robin magához szorította a sajgó karját, és ahogy a hullámok sóhajait hallgatta a parton, emlékeztette magát, hogy ahhoz képest, hogy mindjárt 28 éves, nagyon kevés tapasztalata van férfiakkal. Matthew-n kívül nem ismert mást, ő volt az egyetlen szexuális partnere, immár tíz éve ő jelentette a biztonságot. Ha most tényleg belehabarodott Strike-ba (direkt használta ezt a régies kifejezést, amit az anyja is mondhatott volna), az vajon nem lehet csak annak a természetes következménye, hogy a korabeli nőkhöz képest kevés változatosság, kevés tapasztalat volt eddig az életében? Olyan sokáig volt hűséges Matthew-hoz, nem érthető akkor, hogy egy nap körülnéz, és eszébe jut, hogy más életek, más választások is lehetségesek? Nem érlelődött már réges-rég, hogy feltűnjön, Matthew nem az egyetlen férfi a világon? Strike pedig, jelentette ki magában, egyszerűen csak az, akivel a legtöbb időt tölti, így természetes, hogy őrá vetíti ezt a bizonytalanságot, kíváncsiságot, a Matthew-val való elégedetlenségét.

Amikor így sikerült értelmesen megbeszélnie a dolgokat a lelkének azzal a részével, amelyik folyton Strike után vágyakozott (Robin így fogalmazta meg ezt magában), a nászút nyolcadik estéjén meghozta a nehéz döntést is. Haza akart menni a két hét letelte előtt, és tájékoztatni a családjaikat a szakításról. Matthew-nak azt kell majd mondania, hogy ennek semmi köze máshoz, de sok-sok fájdalmas, komoly tűnődés után Robin már nem hitt benne, hogy alkalmasak folytatni ezt a házasságot.

Még most is emlékezett rá, ahogy pánik és rettegés keveredett benne, úgy nyitotta ki a házikójuk ajtaját; készen állt a veszekedésre, ami aztán sosem történt meg. Matthew a kanapén hevert, és amikor meglátta, csak azt motyogta:

– Anya?

Az arca, karja, lába csillogott az izzadságtól. Robin elindult felé, és a bal alkarja belső oldalán ronda, feketén kígyózó ereket látott, mintha tintával töltötték volna meg őket.

– Matt?

A hangját hallva a férfi felismerte, hogy nem a halott anyja az.

– Nem… vagyok jól, Rob…

Robin a telefonhoz rohant, felhívta a szállodát, és kérte az orvost. Mire az orvos megjött, Matthew többnyire már valami delíriumos állapotban lebegett. Megtalálták a karcolást a bal kézfején, és aggódva arra jutottak, talán cellulitisz – az orvos meg a nővér gondterhelt arcáról Robin azt olvasta le, ez komoly dolog. Matthew folyton alakokat látott meg-megmozdulni a szoba sötét sarkaiban, embereket, akik nem is voltak ott.

– Ki az ott? – kérdezgette Robint. – Az ott ki?

– Nincs ott senki, Matt.

Robin már a kezét szorongatta, az orvos és a nővér meg azt tárgyalták meg, nem kéne-e kórházba vinni.

– Ne hagyj itt, Rob!

– Nem hagylak itt.

Robin csak úgy értette, hogy ebben a pillanatban nem megy sehová, nem úgy, hogy örökre vele marad; de Matthew rögtön zokogásban tört ki.

– Jaj, hála istennek! Már azt hittem, hogy el akarsz… Szeretlek, Robin! Tudom, hogy elcsesztem dolgokat, de szeretlek…

Az orvos antibiotikumtablettát adott Matthew-nak, aztán elvonult telefonálni. A férfi önkívületben, nagy köszöngetéssel kapaszkodott Robinba. Időnként visszasüllyedt abba az állapotba, amikor árnyakat látott a szoba sarkában, és még kétszer emlegette a halott anyját. A trópusi éjszaka bársonyos sötétjében Robin hallgatta az ablakon lévő szúnyoghálónak ütköző szárnyas rovarok hangját; nyugtatgatta, figyelte a férfit, akit 17 éves kora óta szeretett.

Szerencsére mégsem cellulitisz volt. A következő 24 órában a fertőzés jól reagált az antibiotikumra. A hirtelen, súlyos betegségből lábadozó Matthew állandóan Robint figyelte; a lány sosem látta még ilyen gyengének, ilyen sebezhetőnek, és tudta, attól fél, hogy nem véglegesen értette, hogy vele marad.

– Ezt nem dobhatjuk el csak úgy, nem? – kérdezte rekedten az ágyból. Az orvos ragaszkodott hozzá, hogy feküdjön. – Ezt a sok-sok évet?

Robin hagyta, hadd beszéljen a jó éveikről, a közösen eltöltött időről, és újra felidézte magában a nevetgélő lányt, aki Cormynak szólította Strike-ot. Elképzelte, hogy hazamennek, és kérik a házasság érvénytelenítését, mivel még mindig nem hálták el. Eszébe jutott, mennyi pénzt öltek a szülei az esküvőbe, aminek minden percét utálta.

A templomkert rózsáin zümmögtek a méhek, Robin pedig már vagy ezredszer arra gondolt, vajon hol lenne most, ha Matthew nem sérti fel a kezét azon a korallon. A terápiás alkalmak, amelyeknek épp most vetett véget, jórészt azzal teltek, hogy muszáj volt a kétségeiről beszélnie – a kétségekről, amelyek azóta rágták, hogy beleegyezett, maradjanak házasok.

A következő hónapokban, különösen akkor, amikor egészen jól kijöttek Matthew-val, úgy tűnt számára, helyes döntés volt adni még egy esélyt a házasságnak, de mindig így gondolt rá, próbaidőként; és néha, amikor nem tudott éjjel aludni, szemrehányást is tett magának, amiért ilyen határozatlan volt, és nem szakította ki magát a kapcsolatból, amint Matthew jobban lett.

Strike-nak sosem mondta el, mi történt, miért ment bele, hogy próbálják megmenteni a házasságukat Matthew-val. Talán épp ezért lett ilyen hűvös, távolságtartó a viszonya a főnökével. A nászútról visszaérve azt látta, hogy Strike máshogy néz rá – és talán, vallotta be, ő is máshogy néz Strike-ra amiatt, amit a telefonban hallott, amikor kétségbeesetten megpróbálta hívni a Maldív-szigeteki bárból.

– Akkor kitartanak, hm? – kérdezte mogorván Strike a jegygyűrűre pillantva a kezén.

Robint idegesítette a megjegyzés hangvétele, és az is, hogy utána nem kérdezte meg, miért próbálkozik; sőt, innentől Strike sosem kérdezte a magánéletéről, még csak jelét sem adta, hogy egyáltalán emlékszik az ölelésükre a lépcsőn.

Akár Strike rendezte így, akár véletlenül történt, de a shacklewelli hasfelmetsző óta nem dolgoztak közösen egy ügyön. A főnökét követve Robin is a hűvös profizmusba vonult vissza.

De néha attól félt, hogy Strike már nem értékeli úgy, mint régen, miután ilyen konformistának, gyávának bizonyult. Néhány hónappal ezelőtt volt egy kínos beszélgetésük, amikor Strike felvetette, vegyen ki egy kis szabadságot, és érdeklődött, valóban teljesen helyrejött-e már a késes támadás óta. Robin úgy érezte, ezzel a bátorságát vonja kétségbe – félt, hogy megint félreállítják, és az életéből kiesik az, amivel jelenleg egyedül elégedett benne. Így kijelentette, hogy tökéletesen jól van, és még nagyobb erőfeszítéssel dolgozott tovább.

Rezegni kezdett a táskájában a lenémított telefon. Robin benyúlt érte, és megnézte, ki hívja. Strike volt az. Most látta, hogy már korábban is kereste, amíg ő épp a Villiers Trust magánklinikának mondott boldogan búcsút.

– Hahó! – vette fel. – Az előbb nem hallottam, bocsánat!

– Semmi baj. Halad a költözés?

– Aha – felelte Robin.

– Csak azt akartam elmondani, hogy felvettem egy új embert. A neve Sam Barclay.

– Remek. – Robin közben egy nagy, harmatosan rózsaszín rózsán ragyogó legyet bámult. – Milyen háttere van?

– Katonai – válaszolt Strike.

– Katonai rendőrség?

– Ööö… nem egészen.

Robin önkéntelenül is elvigyorodott, ahogy Strike elmesélte Sam Barclay történetét.

– Szóval felvett egy fűszívó szobafestőt?

– Vapózik, Robin, vapózik – javította ki Strike, és Robin tudta, hogy ő is vigyorog. – Próbál egészségesebben élni. Kisgyereke van.

– Hát, ez… érdekesen hangzik.

Robin elhallgatott, de Strike nem mondott semmit.

– Akkor szombat este találkozunk – szólalt meg végül Robin.

Robin úgy érezte, muszáj meghívnia Strike-ot is a lakásavatójukra, mert meghívta a leggyakrabban velük dolgozó, legmegbízhatóbb külsősüket, Andy Hutchinst is, és furán vette volna ki magát, ha Strike-ot kihagyja. De az meglepte, hogy Strike elfogadta a meghívást.

– Ja, igen, szombaton.

– Lorelei is jön? – kérdezte Robin. Igyekezett könnyedén odavetni, de nem volt benne biztos, hogy sikerült.

London belvárosában Strike úgy érezte, mintha lenne a kérdésnek egy kis gúnyos éle, mintha Robin arra akarna célozni vele, hogy a barátnőjének vicces neve van. Régebben talán visszakérdezett volna, hogy mi baja a „Lorelei” névvel, és még élvezte is volna az évődést; de most ez veszélyes terepnek tűnt.

– Igen, jön ő is. A meghívás mindkettőnknek…

– Persze, persze – vágta rá gyorsan Robin. – Rendben, akkor találkozunk…

– Ja, várjon csak! – mondta most Strike.

Egyedül volt az irodában, mert Denise-t korábban hazaküldte aznap. A titkárnő nem akart hazamenni, végül is órabérben fizették, és csak akkor állt neki folyamatos szóáradat közepette összeszedni a dolgait, amikor Strike biztosította, hogy kifizeti az egész napot.

– Történt délután valami fura – kezdte Strike.

Robin figyelmesen, közbekérdezés nélkül végighallgatta Strike alapos beszámolóját Billy rövid látogatásáról. Mire a végére ért, már el is felejtette a nyomozó hűvös viselkedését. Most nagyon is úgy beszélt vele, mint egy évvel ezelőtt.

– Határozottan valami mentális problémája van – zárta le Strike, és a tiszta kék eget nézte az ablakban. – Akár pszichotikus is lehet.

– Igen, de…

– Tudom – vágta rá Strike. Felvette az asztalról a jegyzetfüzetet, amiről Billy letépte a lapot a félig leírt címével; fél kézzel szórakozottan forgatta a szeme előtt. – Beteg, és azért hiszi, hogy látta, amint megfojtanak egy gyereket? Vagy beteg, és látta?

Egyikük sem szólt egy kis ideig. Mindketten Billy történetén tűnődtek, és tudták, hogy a másik is pontosan ezt teszi. Rövid, kellemes közös tűnődésüknek az vetett hirtelen véget, hogy egy cocker spániel, amit Robin nem vett észre, amikor a rózsák közül szimatolva előbukkant, minden előzetes figyelmeztetés nélkül a csupasz térdéhez ért a hideg orrával. A lány felsikoltott.

– Mi a…?

– Semmi, csak… egy kutya…

– Hol van?

– Egy temetőben.

– Micsoda? De miért?

– Csak felderítem az új környéket. Most mennem kell – állt fel Robin. – Otthon még várnak a lapra szerelt bútorok.

– Jól van – zökkent vissza Strike is a szokott lakonikus beszédmódjába. – Akkor szombaton!

– Jaj, nagyon sajnálom! – szólította meg Robint a kutya idős gazdája, amikor épp eltette a telefonját. – Fél a kutyáktól?

– Egyáltalán nem – felelte Robin mosolyogva, és megsimogatta a kutya puha, aranyszínű fejét. – Csak meglepett, ennyi az egész.

Ahogy az óriási koponyák között elindult az új otthonuk felé, Robin tovább gondolkodott Billyn. Strike olyan élénken írta le, hogy Robin szinte úgy érezte, ő is találkozott vele.

Úgy belemerült a gondolataiba, hogy egész héten most először fel sem pillantott a Fehér Hattyú kocsmára, ahogy elsétált előtte. Magasan, az épület sarkáról egy faragott hattyú nézett le rá – valahányszor elment alatta, mindig a viharos esküvőjére emlékeztette Robint.

4

Na de mihez akar fogni a városban?

Henrik Ibsen: Rosmersholm

Hat és fél mérfölddel arrébb Strike letette a telefonját az asztalra, és cigarettára gyújtott. A Billy távozását követően fél órán belül lezajlott rendőrségi kihallgatás után nyugtatólag hatott rá, hogy Robint ennyire érdekelte, mi történt. A két rendőr, akik Denise hívására kiérkeztek, láthatólag nagy örömmel igyekezett megragadni az alkalmat, hogy a híres Cormoran Strike ügyetlenségéről megbizonyosodjanak – szép komótosan kérdezgették, tényleg nem sikerült-e se a nyilvánvalóan pszichotikus Billy teljes nevét, se a lakcímét megtudnia.

A késő délutáni napsugár kicsit ferdén esett az asztalon hagyott jegyzetfüzetre, és halvány bemélyedéseket mutatott rajta. Strike a réges-rég egy német bárból elcsaklizott hamutálba dobta a csikket, fogta a jegyzetfüzetet, és forgatni kezdte jobbra-balra. Próbálta kivenni, milyen betűket formáznak a nyomok; majd fogott egy ceruzát, és finoman átsatírozta a lapot. Elkapkodott nagybetűk jelentek meg, és egyértelműen kialakult a „Charlemont Road” utcanév. A házszámnál viszont Billy nem nyomta meg úgy a tollat, az egyik halvány nyom vagy 5-ösnek, vagy befejezetlen 8-asnak tűnt, de az elhelyezéséből Strike arra következtetett, hogy lehetett ott még egy szám, vagy esetleg egy betű.

Strike-ot éppúgy kellemetlen helyzetbe hozta időnként az érthetetlen jelenségek megoldására irányuló, javíthatatlan késztetés, mint bárkit. Hiába volt éhes és fáradt, hiába küldte épp azért haza a helyettesítő titkárnőt, hogy bezárhassa az irodát, most kitépte a jegyzetfüzetből a lapot a kiderített utcanévvel, kiment a külső helyiségbe, és bekapcsolta a számítógépet.

Az Egyesült Királyságban számos Charlemont Road nevű utca volt, de abból kiindulva, hogy Billynek valószínűleg nem nagyon volt pénze messzire utazni, Strike gyanította, hogy a londoni East Ham-beli lesz az. Az internet szerint két William lakott az utcában, de mindkettő hatvan éven felüli. Aztán eszébe jutott, mennyire megijedt Billy, hogy Strike esetleg „elmegy Jimmyhez”, és rákeresett a „Jimmy”-kre, majd a „James”-ekre is. Így jutott el a 49 éves James Farradayhez.

Lejegyezte Farraday címét Jimmy macskakaparása alá, bár egyáltalán nem volt benne biztos, hogy valóban őt keresi. Először is a házszámában sem ötös, sem nyolcas nem volt, másodszor pedig Billy annyira szörnyen elhanyagoltan festett, hogy Strike arra következtetett, akárkinél is lakik, az biztosan nem fektet nagy hangsúlyt a tisztálkodásra. Farraday viszont úgy tűnt, a feleségével és két lányával él.

Kikapcsolta a számítógépet, de továbbra is elgondolkodva bámult az elsötétedett monitorra, Billy történetén tűnődött. A rózsaszín takaró, ez keltette fel legjobban az érdeklődését. Túlságosan konkrét, jelentéktelen részletnek tűnt egy pszichotikus kényszerképzetben.

Végül eszébe jutott, hogy másnap reggel korán kell kelnie egy fizetős munka miatt, és lassan feltápászkodott. Betette a tárcájába a papírlapot Billy írásával és Farraday címével, aztán bezárta az irodát.

London nemrég még a királynő gyémántjubileumi ünnepségeinek központja volt, most viszont már az olimpiára készült. Mindenütt Union Jackek és a 2012-es londoni játékok logója díszelgett – feliratokon, molinókon, kis zászlócskákon, kulcstartókon, bögréken és esernyőkön, és az olimpiai ajándéktárgyak tömege ellepett gyakorlatilag minden kirakatot is. Strike szerint a logó úgy nézett ki, mintha csak úgy odahajigáltak volna egymás mellé egy csomó csillogó üvegcserepet; a hivatalos kabalafigurákkal ugyanígy volt, ezek meg egyszemű zápfogakra emlékeztették.

Az egész fővároson valami izgatott, ideges pezsgés érződött, ami kétségtelenül az attól való – sajátosan brit – rettegésből fakadt, hogy az ország nevetségessé teszi magát. Minden beszélgetésben felbukkant a panaszkodás, hogy milyen nehéz az olimpiára jegyet szerezni, és akinek nem sikerült, mind a véletlenszerű húzást hibáztatta, ami elvileg mindenkinek egyenlő esélyt biztosított volna, hogy élőben nézhesse az eseményeket. Strike az ökölvívásra lett volna kíváncsi, de nem kapott jegyet. Régi iskolai barátja, Nick javaslatán azonban, hogy menjen csak el helyette a díjugratásra, amire a felesége, Ilsa nagy örömmel készült, jót nevetett.

A Harley Streetet, ahol Strike a péntek délelőttjét készült eltölteni egy plasztikai sebész folyamatos megfigyelésével, elkerülte az olimpiai láz. A nagyszerű viktoriánus homlokzatok ugyanolyan egykedvű kérlelhetetlenséggel néztek a világra, sehol sem látszott rajtuk csiricsáré logó vagy zászlócska.

Strike a legjobb olasz öltönyét vette fel ehhez a munkához; elhelyezkedett a szemben lévő épület bejáratánál, és úgy tett, mintha telefonon beszélne, míg a két orvos (az egyikük az ügyfele) közös, drága rendelőjének kapuját figyelte.

„Simlis Doki”, ahogy Strike elnevezte a célszemélyt, egyelőre nem adta jelét, hogy illik rá a név. Lehet, hogy elriasztotta a további etikátlan viselkedéstől idősebb partnere figyelmeztetése, aki a fejére olvasta, hogy Simlis a közelmúltban két olyan mellnagyobbító műtétet is elvégzett, amelyek nem szerepeltek a rendelőjük könyvelésében. Az idős orvos a legrosszabbat gyanítva Strike-hoz fordult segítségért.

– Gyenge magyarázkodás volt, teli ellentmondásokkal. Tudja… – folytatta az ősz hajú sebész rezzenéstelen arccal, de nyilvánvalóan rosszat sejtve –, ő mindig is nagy… hmm… nőcsábász volt. Mielőtt beszéltem vele, megnéztem, milyen oldalakat néz az interneten, és találtam köztük egy olyat, ahol fiatal nők pénzbeli hozzájárulást gyűjtenek plasztikai műtétekhez, illetlen fényképekért cserébe. Attól félek… nos, nem is tudom… de elképzelhetőnek tartom, hogy a kollégám olyan megállapodásra jutott közülük egyesekkel, ami nem… financiális. Két fiatalabb hölgyet is egy általam ismeretlen számra irányítottak, ami azt sugallta, hogy a beavatkozást esetleg ingyen elvégzik bizonyos „exkluzív megegyezés” után.

Strike mindeddig nem látta Simlist nőkkel találkozni a fogadóidején kívül. Hétfőnként és péntekenként a Harley Street-i rendelőben volt, a hét közepén meg egy magánkórházban, ott operált. Ha ki is ment a munkahelyéről, Strike meg utána, mindig csak csokoládét vett – úgy tűnt, teljesen függő. Esténként a Bentley-jében hazahajtott a feleségéhez és gyermekeihez Gerrards Crossba, nyomában Strike kék BMW-jével.

Ma este azonban mindkét orvos a Sebészek Királyi Kollégiumának vacsorájára megy a feleségével, így Strike a drága garázsban hagyta a BMW-t. Unalomban teltek az órák; Strike legnagyobb gondja az volt, hogyan könnyítsen időnként a műlábára nehezedő súlyon, amíg kerítéseknek, parkolóóráknak vagy kapualjak oszlopainak támaszkodva várakozott. Simlisék ajtaján egymás után csöngettek, majd léptek be a betegek. Mind nők voltak, a legtöbb karcsú és jól ápolt. Öt órakor Strike mobilja rezegni kezdett a mellényzsebében, sms-t kapott az ügyfelétől:

Nyugodtan hazamehet, mindjárt indulunk Dorchesterbe.

Strike valami oknál fogva mégis maradt, és végignézte, ahogy a két orvos negyedóra múlva kilép az épületből. A magas, ősz hajú az ügyfele; Simlis meg vékony, jól öltözott kreol bőrű férfi csillogó fekete hajjal, aki többnyire háromrészes öltönyt viselt. Ahogy ezek ketten beszálltak a taxiba, és elhajtottak, Strike ásított egyet, nyújtózott, és már arra gondolt, most hazamegy, talán vesz valamit enni is.

Szinte akarata ellenére húzta elő a tárcáját és belőle a gyűrött papírdarabot, amiről sikerült megtudnia Billy utcájának nevét.

Egész nap ott motoszkált a fejében a gondolat, hogy ha Simlis Doki hamarabb hazamegy, esetleg elmehetne a Charlemont Roadra megkeresni Billyt; de fáradt volt, és a lába is fájt. Ha Lorelei tudná, hogy szabad az estéje, azt várná tőle, hogy hívja fel. Másrészről viszont holnap úgyis együtt mennek Robinék lakásavatójára, és ha ma Loreleinál alszik, holnap csak nagy nehezen tudná kimenteni magát a buli után. Sosem töltött egymás után két éjszakát Loreleinál, akkor sem, ha lehetősége adódott rá. Szerette volna egyértelművé tenni, mennyi idejével rendelkezhet a barátnője.

Mintha azt várná, hogy tántorítsa el a tervétől az időjárás, felpillantott a tiszta júniusi égre, és nagyot sóhajtott. Felhőtlen, tökéletes este volt, és a nyomozóiroda úgy el volt látva munkával, hogy nem tudta, mikor lesz legközelebb egy-két szabad órája. Ha el akar menni a Charlemont Roadra, akkor azt ma este kell megtennie.

5

Azt, hogy félsz a tömegtől, és nem akarod kitenni magad a népgyűléseken tapasztalható durvaságoknak, azt megértem.

Henrik Ibsen: Rosmersholm

Mivel pont csúcsidőben utazott, Strike-nak több mint egy óráig tartott eljutni a Harley Streetről East Hambe. Mire rátalált a Charlemont Roadra, a lába csonkja már eléggé sajgott, és a hosszú, lakóházakkal szegélyezett utca láttán sajnálta, hogy nem olyan ember, aki egyszerű bolondként tudná elkönyvelni magában Billyt.

A sorházak elég vegyes látványt nyújtottak, voltak köztük csupasz téglafalúak, színesre festettek meg díszvakolattal borítottak is. Egyes ablakokban ott lógott a Union Jack – az olimpiai láz vagy a közelmúltbeli gyémántjubileum bizonyítéka. A házak előtti kis négyszögeket apró kertekké alakították vagy lomtárnak használták, kinek hogy volt alkalmasabb. Az utca közepén egy régi, koszos matrac hevert, valaki majdcsak eltakarítja.

James Farraday házát megpillantva Strike már egyáltalán nem gondolta, hogy az útja végéhez ért – ez volt az egyik legszebben rendben tartott ház az utcában. A bejárati ajtó elé apró verandát építettek színes üvegablakokkal, az ablakokban szépen ráncolt csipkefüggöny lógott, a sárgaréz postaláda ragyogott a napsütésben. Strike megnyomta a műanyag csengőgombot.

Rövid várakozás után egy bosszús arcú nő nyitott ajtót; mellette egy ezüstszürke macska surrant ki, mintha már ott várt volna az ajtó mögött, hogy kiszökhessen. A nő barátságtalan arckifejezése kicsit furcsán is hatott a kötényén díszelgő „A szeretet nem más, mint…” kezdetű rajz felett. Sülő hús illata áradt a házból.

– Jó napot – köszönt Strike, és az illattól összefutott a szájában a nyál. – Hátha tud nekem segíteni. Billyt keresem.

– Rossz címre jött. Itt nem lakik Billy.

És már csukta volna be az ajtót.

– Azt mondta, Jimmynél lakik – szólt be Strike az egyre kisebbedő résbe.

– Itt Jimmy se lakik.

– Bocsánat, azt hittem, egy James nevű…

– Senki se hívja Jimmynek. Rossz címre jött.

Azzal becsukta az ajtót.

Strike meg az ezüstszürke macska csak nézték egymást; a macska meglehetősen fölényesen méregette a nyomozót, aztán leült a lábtörlőre, és nekilátott mosakodni, mint aki már el is felejtette a látogatót.

Strike visszament a járdára, cigarettára gyújtott, és jobbra-balra végignézett az utcán. Úgy becsülte, nagyjából kétszáz ház lehet a Charlemont Roadon. Meddig tartana vajon bekopogni mindenhová? Tovább, mint amennyi ideje ma este van, vagy a közeljövőben bármikor lesz erre, ez volt a sajnálatos konklúziója. Csalódottan, egyre fájóbb lábbal továbbsétált, be-bepillantva az ablakokon, jól megnézve a szembejövőket, nem hasonlítanak-e az előző nap látott férfira. Kétszer meg is kérdezte egy-egy házba bemenő vagy épp kijövő lakótól, nem ismeri-e „Jimmyt és Billyt”; elvesztette a címüket, állította. De mindketten nemmel válaszoltak.

Strike csak ment tovább, és próbált nem sántítani.

Végül elért az utca egy olyan részéhez, ahol a házakat megvásárolta egy fejlesztő, és lakásokat alakított ki bennük. Itt szorosan egymás mellett álltak a bejárati ajtók, előttük a kis parcellákat lebetonozták.

Strike lelassított. Az egyik legviharvertebb ajtóra, amiről darabokban jött le a fehér festék, szakadt A4-es papírt rajzszögeltek. Halvány, ismerős érdeklődés fogta el Strike-ot, bár az ilyet sosem volt hajlandó „megérzésnek” nevezni; odament az ajtóhoz.

A papíron kézzel írt szöveg állt:

A mai 7:30-as megbeszélés helyszíne a kocsma helyett a Kút Művelődési Ház a Vicarage Lane-en – az utca végén balra

Jimmy Knight

Strike egy ujjal megemelte a papírlapot, meglátta alatta az 5-re végződő házszámot, majd visszaejtette a papírt, és a koszos földszinti ablakhoz lépve bekukucskált.

Az ablakra belülről régi lepedőt feszítettek árnyékolónak, de az egyik sarka leesett. Strike szerencsére elég magas volt, hogy az így keletkezett résen beleshessen. Üres helyiséget látott egy ággyá alakított kinyitható kanapéval, rajta foltos takaróval; a sarokban egy kartondobozon hordozható tévé. A szőnyeg nem is látszott a rengeteg üres sörösdoboztól és a teli hamutálaktól. Igazán ígéretes. Visszament a lepattogzott festésű ajtóhoz, és jókora kezével bekopogott.

Senki sem nyitott ajtót, de még mozgást sem hallott bentről.

Ismét a papírlapra pillantott, és továbbindult. Az utca végén befordult balra, a Vicarage Lane-re, és már látta is a művelődési házat, a „Kút” felirat nagy, csillogó műanyag betűkkel virított rajta.

Az üvegajtó előtt egy gyér, őszülő szakállú idősebb férfi álldogált Mao-sapkában, a kezében szórólapokkal. A pólóján Che Guevara kifakult arca. Meglehetősen ferde szemmel nézett a közeledő Strike-ra – bár nyakkendőt nem viselt, az olasz öltönyében így is túlságosan hivatalos benyomást tehetett. Amikor egyértelművé vált, hogy a művelődési házba igyekszik, a szórólapos férfi oldalról elé lépett, és elállta az útját.

– Tudom, elkéstem – kezdte Strike jól tettetett bosszankodással –, de hát csak most tudtam meg, hogy a rohadt helyszín megváltozott!

A Mao-sapkás férfit mintha megzavarta volna a magabiztossága, és a mérete is, mégis úgy érezhette, méltatlan lenne rögtön meghátrálni egy öltönyös ember előtt.

– Kit képvisel?

Strike eddigre már gyorsan áttekintette a férfi keblére ölelt szórólapokon nagybetűvel díszelgő szavakat: MÁS VÉLEMÉNY – ENGEDETLENSÉG – BOMLASZTÁS, és a kissé kilógó TELKEK. Egy elnagyolt karikatúrán öt kövér üzletember szivarozott, ők fújták ki füstből az olimpiai ötkarikát.

– Apámat – felelte Strike. – Aggódik, hogy lebetonozzák a telkét.

– Á! – nézett rá a szakállas, majd ellépett előle. Strike elvett tőle egy szórólapot, és bement a művelődési házba.

Bent nem volt senki, csak egy nyugat-indiai származású, ősz hajú nő, aki épp egy résnyire kinyitott ajtón lesett be. Strike női hangot hallott az ajtón túli helyiségből. Az egyes szavakat nem tudta kivenni, de a hanglejtése feldúlt szónoklatot sejtetett. Amint a nő észrevette, hogy áll mögötte valaki, megfordult. Strike öltönyének láttán pont ellenkezőképpen reagált, mint a szakállas férfi az épület előtt.

– Az olimpiától jött? – suttogta.

– Nem – felelte Strike. – Csak érdeklődő vagyok.

A nő óvatosan kinyitotta az ajtót, hogy be tudjon menni.

Bent nagyjából negyvenen ültek műanyag székeken. Strike lehuppant a legközelebbi üres helyre, és végignézte az előtte lévő tarkókat, Billy csimbókos, vállig érő haját keresve.

Elöl, egy asztal mögött ültek a felszólalók. A helyiség elejében épp egy fiatal nő járkált fel-alá, úgy beszélt. A haját ugyanolyan élénkpirosra festette, mint Coco, Strike nehezen lerázott egyéjszakás kalandja, és főleg befejezetlen mondatokat tett egymás után, időnként belezavarodva az alárendelt tagmondatokba, és megfeledkezve a munkásosztálybeli kiejtésről. Strike valahogy úgy érezte, már elég rég beszélhet.