Kandy Shepherd

Esküvő karácsonykor

Fiona Hood-Stewart

A lélek meséi

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Kandy Shepherd, 2014 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A ROMANA 729. eredeti címe: A Diamond in Her Stocking (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Scheer Katalin

© Fiona Hood-Stewart, 2004 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Romana 730. eredeti címe: The Brazilian Tycoon’s Mistress

(Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2008)

Magyarra fordította: E. Fejes Júlia

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 729-730. számában, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-378-3

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Kandy Shepherd

Esküvő karácsonykor

1. FEJEZET

Tehát ez lesz az új munkahelyem – nézett szét érdeklődve Lizzie Dumont a Kék Öböl bisztróban. Leendő munkatársai annyira kedvesek és segítőkészek voltak, hogy semmiképp sem akarta éreztetni velük, mennyire nehezére esik az átállás. Eddig több díjat is nyert sztárséfként, a gasztronómia fellegváraiban dolgozott, most pedig egy kis bisztrót vezet majd Ausztráliában, a Delfin-öböl kulináris sivatagában. Míg a párizsi, lyoni fine dining konyhák séfjeként folyamatos stresszben volt része, arra számított, hogy ezen az ausztráliai partvidéken viszonylag nyugodt élete lehet bisztrószakácsnőként.

A karrierje csúcspontját egyértelműen Franciaország jelentette. Miután visszatért Sydney-be, hamar kiderült, hogy a neves éttermekben akkora a hajtás, és annyit kellene túlóráznia, hogy alig maradna ideje ötéves kislányára, Amyre. A válása óta tetemes adósságot halmozott fel, végeláthatatlan küzdelmet vívott az alkalmatlan bébiszitterekkel és a gyermekneveléssel összeegyeztethetetlen munkaidejével. A Sydney-ben töltött első év végére gyakorlatilag teljesen csődbe ment. Annyira kétségbe volt esve, hogy már az is megfordult a fejében, hogy Franciaországban élő exférjére, Philippe-re bízza a lányát. A gondolat elviselhetetlen volt, de nem látott más kiutat.

A nővére ajánlata mentőövként érkezett. Sandy megvette a könyvesboltja melletti épületet, bisztróvá alakította, és megkérte a húgát, hogy vegye át a vezetését. Lizzie hálásan fogadta a felkérést.

Nemrég érkezett meg az öbölbe. Az Új-Dél-Wales déli részén elterülő üdülőhely műemléki védettség alá eső kikötővel és több álomszép stranddal büszkélkedhetett, gasztronómiai szempontból azonban meglehetősen elmaradottnak tűnt. Lizzie emlékezett rá, hogy gyerekkorában egyszer itt nyaraltak a családdal. A legmenőbb étel akkoriban a sült hal volt papírtasakban tálalt szalmakrumplival, egyébként pedig a házigazdájuk nem túl fantáziadús, de ízletes kosztján éltek.

Mindennek ellenére Lizzie boldog volt, hogy itt lehet, és örült az új kihívásnak. Úgy érezte, itt a lehetőség, hogy új életet kezdjen Amyvel. Tele volt tettvággyal, és elhatározta, hogy a Kék Öböl lesz a déli part legfantasztikusabb bisztrója.

Ez az ambiciózus terv tartást adott neki. Úgy érezte, végre a maga ura lehet. Senki sem kényszeríti, hogy olyan fogásokból állítsa össze a menüt, amiket saját jószántából sosem tenne a vendégek asztalára. Miután alaposan körülnézett a frissen kialakított helyiségben, még jobb kedvre derült. Sandy kifogástalan ízléssel rendezte be a bisztrót, és sikerült elérnie, hogy egyszerre legyen otthonos és trendi. Lizzie-nek különösen tetszett a visszatérő delfinmotívum, amely a konyha csempéjén, a bárpult faragásaiban és annak a falitáblának a sarkában is megjelent, amelyre majd a napi ajánlatot fogják felír.

Azt is felmérte, hogy még rengeteg a tennivaló, és Lizzie máris neki akart látni a munkának.

Valaki azonban megelőzte, mert az új üvegtárolók már a pulton sorakoztak, a kassza mellett. A fedelükön megcsillant a délutáni napfény, amely a hatalmas panorámaablakokon ömlött be. A bisztróból pazar kilátás nyílt a hangulatos régi kikötőre. Lizzie már látta is maga előtt, milyen jól mutatnak majd a finom kekszekkel teli üvegek a forgó süteményespolc mellett, amit Sandy az ő javaslatára szerzett be. A konyha berendezése is tökéletes volt, a legszigorúbb ellenőrzés sem találhat rajta kivetnivalót.

Menni fog! – futott át a lány fején. Áhítatosan végigsimított a pulton, és élvezettel szívta magába a falakból áradó friss festékszagot.

– Menő delfinek, igaz? – harsant fel a háta mögött egy mély hang.

Lizzie sarkon fordult, és elkerekedett szemmel bámult a férfira, aki a könyvesboltot a bisztróval összekötő ajtón keresztül jutott be a helyiségbe. Jesse Morgan… Magas, széles vállú pasi, fekete hajú és kék szemű. Olyan jóképű, mint egy filmsztár vagy egy modell. A lány úgy tudta, hogy Jesse külföldön dolgozik. Hogy kerül akkor ide? Miért nem említette Sandy egy szóval sem, hogy felbukkanhat a városban?

Sandy fél évvel ezelőtt ment feleségül Jesse bátyjához, Benhez. Az esküvőn Lizzie a menyasszony, Jesse pedig a vőlegény tanúja volt.

A lány nagyon remélte, hogy már elfelejtette, mi történt aznap este. De amikor a tekintetük találkozott, nyilvánvalóvá vált, hogy Jesse memóriája tökéletesen működik.

– Mit keresel te itt? – kérdezte Lizzie, amikor végre szóhoz jutott a meglepetéstől.

– Neked is szép napot! – húzta el a száját gúnyosan a férfi.

Rendíthetetlen magabiztosság és önbizalom áradt belőle, amit valószínűleg annak köszönhetett, hogy bárhová ment, mindig ő volt a legvonzóbb pasi a társaságban.

A lány lázasan keresgélte a megfelelő szavakat, de igazából fogalma sem volt, mit kellene mondania. A legutóbbi találkozásuk szenvedélyes csókolózásba torkollott, és kis híja volt, hogy Lizzie nem veszítette el teljesen a fejét.

– Megijesztettél – mondta végül. – Nem tudtam, hogy van itt még valaki rajtam kívül.

Máris megbánta, hogy magyarázkodni kezdett. Nem akarta, hogy Jesse rájöjjön, mennyire felkavarja a puszta látványa. Valószínűleg más nők is így reagálnak, ha kettesben maradtak vele, gondolta Lizzie rosszkedvűen.

– Sajnálom, ha megijesztettelek, nem állt szándékomban. Sandy kért meg, hogy segítsek neked kipakolni. Már el is kezdtem a munkát.

Jesse közelebb lépett, ő pedig ösztönösen hátrálni kezdett, egészen addig, míg a pult delfinfaragványai a hátába nem fúródtak.

Micsoda igazságtalanság a sorstól ennyi szépséget pazarolni egy férfira! Jesse tökéletes mása volt az anyjának, a fekete hajú, lélegzetelállítóan gyönyörű ír asszonynak. Amikor Lizzie azzal húzta a férfit, hogy színésznek vagy modellnek kellett volna mennie, Jesse nevetve hárította el a dicséretet, amitől csak még vonzóbbá vált.

– Épp most érkeztem, még át kell gondolnom, mivel is kezdjem a munkát.

– Nem innál valamit? Kávét vagy egy pohár vizet?

– Nem, köszönöm. Útközben engedélyeztem magamnak egy kávészünetet.

Lizzie kezdte visszanyerni a lélekjelenlétét. A férfi a nővére sógora, és bármennyire is szeretné, nem dobhatja ki a boltból. Lopva méregette Jesse-t. Vajon mennyit változott az elmúlt hat hónap alatt? Ő maga úgy érezte, hogy ez a fél év rengeteg energiát vett ki belőle. Huszonkilenc éves volt, de jóval öregebbnek érezte magát a koránál.

Jesse nagyjából egyidős volt vele, de nem látszott rajta, hogy valaha is komolyabb nehézségekkel kellett volna szembenéznie. Napbarnított bőre izgalmas kontrasztot alkotott ragyogó kék szemével, sűrű, fekete haja valamivel hosszabb volt, mint Sandy esküvőjén. Lizzie még most is jól emlékezett rá, milyen selymes volt az érintése.

Nem tudta, jelentett-e bármit az az este a férfi számára. Rengeteget nevettek és táncoltak, aztán egyszer csak ott találták magukat kettesben az erkélyen.

Mindenki óvta őt Jesse Morgantől. Az a hír járta, hogy nagy szívtipró, aki csak trófeákat gyűjt, de nem tud elköteleződni. Az esküvőn azonban Lizzie kicsivel több pezsgőt ivott a kelleténél, és ez már elég volt ahhoz, hogy megfeledkezzen a válása után tett fogadalmáról: soha többé nem kezd viszonyt ellenállhatatlanul jóképű és sármos pasikkal. Ráadásul Jesse figyelmes beszélgetőtárs és szellemes társalgó volt – Lizzie rég nem érezte magát olyan jól, mint azon az éjszakán. Teljesen természetesnek tűnt odasimulni a férfi mellkasához a holdfényben úszó, kihalt erkélyen. Olyan érzések és vágyak ébredtek benne, amelyeket már hosszú ideje mélyen eltemetett magában. Mágikus, érzéki, izgató pillanat volt.

Aztán egyszer csak más vendégek is felbukkantak a balkonon, és a varázs megtört. Néhány srác füttyentgetni és kurjongatni kezdett.

– Jesse már megint hozza a formáját! – kiáltotta valaki.

Lizzie rémesen érezte magát. Nem a csók miatt, hiszen felnőtt, független nő volt, azzal csókolózott, akivel kedve tartotta. Még csak nem is azért, mert olyan rémesen sablonos volt, hogy a vőlegény és a menyasszony tanúja összejön az esküvő utáni partin. Azt találta megalázónak és kínosnak, hogy egy volt Jesse számtalan hódításainak sorában.

Megköszörülte a torkát. Nem szabad, hogy a férfi most lássa rajta, mennyire zavarban van. Azt pedig végképp nem szeretné a tudtára adni, hogy még mindig rendkívül vonzónak találja.

– Hogyhogy itthon vagy? Azt hittem, éppen Indiában viszel végbe újabb jócselekedeteket.

Jesse egy nemzetközi segélyszervezetnél dolgozott, amely természeti katasztrófa sújtotta területeken nyújtott segítséget a rászorulóknak.

– Legutóbb a Fülöp-szigeteken jártam, egy falut építettünk újjá, amely teljesen megsemmisült egy földcsuszamlás miatt.

– Nem volt nagyon veszélyes? – kérdezte a lány, és elbűvölte a férfi személyiségének ellentmondásossága.

Hogy lehet valaki egyszerre szívtipró és az elesettek megsegítője?

– A veszély a munkám szerves részét képezi.

Lizzie maga sem értette, miért teszi ennyire boldoggá, hogy nem esett baja Jesse-nek. Talán mert most már a családhoz tartozik – győzködte magát nem túl sikeresen.

– És most azért vagy itthon, mert…?

– Mert a jócselekedeteim egy kis vállsérüléssel jártak.

A férfi megemelte a jobb karját, amitől az arca azon nyomban görcsbe rándult. Lizzie legszívesebben átölelte volna, hogy kifejezze együttérzését, és enyhítsen a fájdalmán, de persze visszafogta magát. Jesse nyilván túlzónak és kínosnak érezné a reakcióját.

Csak ne lenne ilyen végzetesen vonzó! Csábítóbb, mint a legfinomabb, legrafináltabb belga csokoládé.

Az édességről bármikor le tudott mondani, de ha Jesse most odalépne hozzá és megcsókolná…

Végre meg kell tanulnia ellenállni az olyan férfiak kísértésének, akiktől nem várhat többet futó kalandnál!

Most az a legfontosabb, hogy Amy és a maga számára nyugodt, boldog életet biztosítson. Ehhez pedig nincs szüksége férfira. Egy újabb kapcsolat csak felesleges bonyodalmakkal járna. Már csak arra vágyott, hogy kiélhesse a kreativitását a munkájában, és egyúttal jó anyja legyen a lányának.

– Sajnálom, hogy megsérültél – mondta udvariasan.

– Azt hittem, egyedül is elbírok egy több méteres betonoszloppal, de tévedtem.

– És most itthon kúrálod magad?

– Pontosan. De már kezd az idegeimre menni, hogy mindenki türelemre int, és azt papolja, hogy kíméljem magam. Ezért is kaptam az alkalmon, hogy segítsek Sandynek és Bennek megnyitni a kávézót. Szerintem szuper jól néz ki a hely. Neked is tetszik?

– Teljesen le vagyok nyűgözve tőle. Imádom ezeket a delfinfaragványokat! Úgy tudom, hogy a város minden üzletében meg kell jelennie a delfinmotívumnak, de ezek itt művészi munkák.

Lizzie látszólag fesztelenül fecsegett tovább, miközben magában újra meg újra elátkozta a nővérét, amiért egyetlen szóval sem említette, hogy Jesse a városban van. Pedig elég gyakran beszéltek telefonon az elmúlt időszakban, és nagyon jól tudta, mi történt köztük az esküvőn. A Delfin-öböl összes lakója ismerte a sztorit, hiszen egy ilyen kisvárosban semmit sem lehet eltitkolni. Néhányan már fogadást is kötöttek arra, hogy Jesse soha egyetlen nő mellett sem fog megállapodni.

Lizzie kinézett az ablakon. Arra gondolt, hogy ha egy járókelő meglátja őket kettesben, rögtön beindul majd a pletykagépezet. Nem akart újra gúny tárgyává válni.

A férfi közelebb lépett a pulthoz, és végigsimított a míves faragványon.

– Ugyanannak a balinéz asztalosnak a munkája, aki a könyvesbolt polcait is készítette. Nemrég állítottuk fel a pultot, tegnap végeztem a vízvezeték-szereléssel.

– Akkor, ha jól értem, itt már nincs sok dolgod.

Legszívesebben azt is hozzátette volna, hogy „remélhetőleg mielőbb visszautazol a Fülöp-szigetekre”.

Jesse arckifejezése arra engedett következtetni, hogy kiérezte a lány hangjából a megkönnyebbülést.

– Rengeteg a pakolnivaló, a lakásodban pedig csempézni kell.

– Azt is te fogod csinálni? – Lizzie majdnem pánikba esett, ha arra gondolt, hogy kettesben lesz a férfival a saját lakásában.

– Sandy mindent megtesz, hogy te és a lányod jól érezzétek magatokat itt.

– Kedves tőled, hogy ennyit segítesz – préselte ki magából a lány.

Elsősorban persze a nővérének tartozott hálával, aki nemcsak munkát kínált neki, hanem lakást is, méghozzá teljesen ingyen. Csak épp azt nem említette, hogy Jesse is képben van!

Remélhetőleg nem fogunk túl gyakran találkozni, nyugtatgatta magát. Nem szabad megbíznom benne!

– Nem hátráltatja a gyógyulásodat ez a sok munka?

– Nagyon zavarna, ha még egy ideig a városban maradnék?

– Ugyan miért zavarna?

– Akkor jó, mert még legalább egy hónapig el kell viselned a jelenlétemet. Ha meg akarjuk nyitni a kávézót a tervezett időpontban, össze kell kapnunk magunkat. Sandy számíthat a segítségemre. Az egész Morgan család rendkívül hálás neki, amiért vissza tudta hozni Bent az életbe. Belegondolni is rossz, mi lett volna a bátyámból nélküle.

Lizzie elszégyellte magát. Annyira elborítják a saját problémái, hogy másokéval már nem is törődik?

Amikor tizenéves korában itt nyaraltak az öbölben, a Morgan család vendégházában szálltak meg. Jesse akkoriban kigyúrt testű, pökhendi kamasz volt, aki rá sem nézett a lányokra, Sandy és Ben viszont első látásra egymásba habarodtak. Aztán persze a távolság miatt nem lett a dologból semmi, tizenkét évvel később azonban mégiscsak egymásra találtak. Ben akkor már túl volt egy szörnyű tragédián: a felesége és a kisfia pár évvel korábban életét vesztette egy tűzvészben. Ha Sandy nem bukkan fel újra az életében, talán sosem lett volna képes feldolgozni a traumát.

– Én is mindent meg fogok tenni, hogy sikeres legyen a vállalkozás – jelentette ki Lizzie. – Tartozom ezzel a nővéremnek és Bennek.

Sandy volt az egyetlen ember a földkerekségen, akiben tökéletesen megbízott. Már gyerekkorában is csak rá támaszkodhatott. A családi életük sokkal inkább csatatérre hasonlított, semmint biztonságos otthonra. Sandy a szövetségese és a védelmezője volt, rengetegszer szállt szembe zsarnoki apjukkal a kishúga érdekében. Lizzie egy életre lekötelezve érezte magát neki.

– Akkor egy oldalon állunk – jegyezte meg a férfi.

– Teljes mértékben.

– Egy hét múlva nyitás, nem vesztegethetjük az időt felesleges vitákra.

Jesse közelebb lépett hozzá, amitől a lánynak elállt a lélegzete. Rendkívül élénken emlékezett rá, milyen érzés volt a férfi karjába simulni.

De most nem az a vidám, megnyerő srác állt előtte, akivel fél évvel ezelőtt találkozott, hanem egy hajlíthatatlan, határozott férfi, aki megvető pillantást vetett rá.

– Biztos vagyok benne, hogy ha fogcsikorgatva is, de képes leszel elviselni a társaságomat még néhány hétig.

Lizzie olyan döbbent képet vágott, hogy Jesse majdnem elnevette magát. A lány körülbelül annyira örült a kényszerű együttműködésnek, mint ő.

Jesse nem örült neki, hogy szívtipró hírében áll, de nem is zavarta különösebben. Azt viszont nehezen viselte, hogy Lizzie bolondot csinált belőle a haverjai előtt a bátyja esküvőjén. A srácok egész este azt kérdezgették tőle, mivel ijesztette el azt a szép nőt, akivel eleinte olyan jól megértették egymást. Egy ideig azzal húzták, hogy talán dezodort kellene váltania, de aztán szerencsére leszálltak róla. Ő maga csak nagy sokára fogta fel, hogy Lizzie tényleg nem hajlandó többé szóba állni vele.

– Kezdjük a festményekkel – mutatott a falhoz döntött lapos csomagokra a férfi.

– Azokkal egyedül is boldogulok – jelentette ki a lány, és keresztbe fonta a karját a mellén.

A magas, karcsú, platinaszőke nő törékeny teremtésnek tűnt, de Jesse nagyon jól tudta, hogy a látszat csal. Az éttermi munkához erőre és kitartásra van szükség, márpedig Lizzie komoly sikereket ért el a szakmájában.

– Neked más dolgod is lesz.

– Nem hiszem, hogy jót tesz a válladnak, ha megemeled magad.

– Azért egy festményt még elbírok.

– Hát jó. De szeretném látni őket, mielőtt felkerülnek a falra.

Látom, mindenképpen belém akarsz kötni, gondolta Jesse dühösen.

Ő sem repesett az örömtől, amikor megtudta, hogy együtt kell működnie Lizzie-vel. De ennyit igazán megtehet Sandy kedvéért, aki – nem túlzás ezt állítani – megmentette a bátyja életét. Remélhetőleg a lány is összeszedi magát, és nem teszi pokollá az előttük álló néhány hetet.

Persze a családi ünnepeken később is kénytelenek lesznek elviselni egymást. Jesse számára a legnagyobb kihívást az jelentette, hogy elfojtsa magában a Lizzie iránti vágyat. Hihetetlen, mekkora hatással volt rá ez a lány.

– Rendben, csak azokat a képeket teszem fel a falra, amelyekre rábólintasz. A többit visszaküldjük a művészeknek.

– Visszaküldjük?! – nézett rá a lány rémülten. – Nem akarok senkit sem megsérteni. Hogy tetszik-e egy kép vagy sem, szubjektív kérdés.

– A kávézó falára kikerülő képeket meg lehet majd vásárolni. Minden egyes eladott kép után jutalékot kapsz.

A lány láthatóan elbizonytalanodott.

– Mi lenne, ha két csoportra osztanám a képeket? Az „A” listások most azonnal a falra kerülnek, aztán ha valamelyiket elviszik, a „B” listáról választunk helyette másikat.

– Elvileg jó ötlet, de azért ne felejtsd el, hogy ez egy kisváros. Vigyázni kell a minősítésekkel.

– Rendben, teljesen rád bízom magam. Elvégre nekem fogalmam sincs a kisvárosi életről.

Jesse figyelmét nem kerülte el a lány szavaiból áradó szarkazmus. Kezdettől fogva kedvére való volt Lizzie csípős humora. Amikor először megpillantotta a szürke szemű, nyúlánk szőkeséget az esküvői sokadalomban, azt gondolta róla, hogy hűvös és megközelíthetetlen. Amikor azonban szóba elegyedtek egymással, hamar kiderült, hogy tévedett. Lizzie közvetlen volt, melegszívű és csupa élet.

Vicces történeteket mesélt a fine dining konyhák hétköznapjairól, aztán egy szórakoztató játékot javasolt. Fogadásokat kötöttek, hogy az esküvőn résztvevő vendégek melyik ételhez nyúlnak először a svédasztalon. Meglepő módon a lány egy csomószor helyesen tippelt. Minden perc élvezetes volt, amit Lizzie-vel tölthetett, de az est fénypontja az volt, amikor a lány hozzásimult az erkélyen.

Lizzie könnyed, őszinte lénye gyógyír volt megsebzett lelkére. Épp nemrég esett át ugyanis egy fájdalmas találkozáson azzal a nővel, aki pár évvel korábban alaposan összetörte a szívét.

Huszonöt éves volt, amikor megismerte a nálánál valamivel idősebb, tapasztalt, világlátott fotóriportert, Camillát. Jesse egy Srí Lanka-i falu újjáépítésén dolgozott a csapatával, a nő pedig azért érkezett a helyszínre, hogy dokumentálja a segélyszervezet munkáját. Jesse pillanatok alatt belehabarodott, de végül hatalmasat kellett csalódnia. Camilla miatt elvesztette a hitét a szerelemben, a hűségben, a kölcsönös bizalomban.

A rokonszenves, temperamentumos Lizzie azonban ráébresztette, hogy túl tudja tenni magát a csalódáson. Aztán ő is cserben hagyta.

Ez a mostani Lizzie egészen más, mint a fél évvel korábbi. Rosszkedvű, távolságtartó, már-már ellenséges. A szépsége azonban még mindig lenyűgözte.

Minél előbb ki kell pakolnia a dobozokat, és fel kell raknia a képeket a falra, hogy a lehető legkevesebb időt töltse egy fedél alatt a lánnyal. Naponta két óra kényszeredett udvariaskodás talán még elviselhető – és ennyi ideig a kettejük közti vonzalmat is képes lesz figyelmen kívül hagyni.

Ránézett a karórájára. Még egy óra negyven percig kell kibírnia.

– Kezdjük a képekkel! Szerintem a delfineset kellene először megnézned.

Lizzie elmormolt egy francia káromkodást, amire a stresszes éttermi munka során szokott rá. Egyre dühösebb volt a nővérére, amiért ilyen lehetetlen helyzetbe hozta. Jesse-ről lerítt, hogy a háta közepére sem kívánja ezt az együttműködést. Tény, hogy nem kellett volna flörtölniük az esküvőn, de végül is nem történt semmi végzetes.

Lizzie évek óta arról álmodott, hogy saját étterme legyen. Ez volt a közös céljuk Philippe-pel is, de aztán közbeszólt a nem tervezett terhesség.

Sosem szerepelt a tervei között, hogy kávézót vezessen egy álmos kisvárosban, de ha már így alakult, szívvel-lélekkel akarta csinálni. Tudta, mivel lehet becsalogatni a vendégeket egy ismeretlen helyre, és hogyan lehet elérni, hogy visszatérjenek. Semmi szüksége egy olyan okostojásra, mint Jesse, aki elő akarja írni, milyen képeket akasszon a falra, és talán még abba is beleütné az orrát, hogy mi legyen az étlapon.

– Oké, csomagoljuk ki a képeket, aztán majd eldöntöm, melyik tetszik. Természetesen anélkül, hogy értékítéletet alkotnék.

A férfi arcán mintha mosoly suhant volna át. Egy pillanatra megcsillant belőle valami abból a kedves, szellemes srácból, aki úgy elbűvölte az esküvőn.

– Kezdjük a legnagyobbal! – javasolta Lizzie.

– Az a delfines – bólintott a férfi.

A lány tisztában volt vele, mennyire gyerekes a reakciója, de legszívesebben visszaszívta volna a szavait. Nem tudta elviselni, hogy Jesse-é legyen az utolsó szó. Megragadta a képet, hogy lehántsa róla a csomagolópapírt, de a művelet nem is volt olyan egyszerű, mint gondolta. Jesse szó nélkül odanyújtotta neki a zsebkését.

Felhasította a papírt az egyik oldalon, aztán neki akart látni a másik oldal felvágásának is, ám a férfi megragadta a kezét.

– Jobb lenne, ha csak kihúznánk a képet. Ha úgy döntesz, hogy nem akarod feltenni a falra, akkor így egyszerűbb lesz visszacsomagolni.

Lizzie mozdulatlanná dermedt. A férfi érintése puha volt, és valahogy ismerős. A lány lehunyta a szemét, és arra gondolt, hogy ezt nem fogja kibírni. Már éppen el akarta húzni a kezét, de a férfi megelőzte.

– Segítek, mert egyedül nem esik kézre – lépett hátrébb Jesse.

– Oké.

Közös erővel kiügyeskedték a hatalmas vásznat a papírborításból. Amikor a lány meglátta a festményt, felkiáltott meglepetésében.

– Gyönyörű! Egészen lenyűgöző.

– Szerintem is.

– Ez nem az Ördögrája strand? – kérdezte Lizzie.

Hivatalosan nem így hívták a helyet, de az ott élő hatalmas ráják miatt a város lakói csak így emlegették. Gyerekként Lizzie félelmetesnek és egyúttal csodálatosnak is találta ezeket a gigantikus állatokat.

– De igen. Egy kisebb képen az ördögráják is meg vannak örökítve.

– Nézzük meg a következőt!

– Ezek szerint meg vagy elégedve a naggyal?

– De még mennyire! Egyszerűen tökéletes. Megérdemli, hogy a legnagyobb üres falfelületre kerüljön.

– Egyetértek. A festőnő nagyon fog örülni a döntésednek.

– Festőnő? – csodálkozott Lizzie.

– Ha netán arra gondolsz, hogy az egyik hódításomról van szó, ki kell hogy ábrándítsalak.

– Eszembe sem jutott ilyesmi – vágta rá a lány.

– Akkor jó. A művész ugyanis nyugdíjas rajztanárnő, anyám jó barátnője.

– Valószínűleg a mérete miatt gondoltam, hogy férfi festette. Persze hülyeség, miért ne festhetne egy nő óriási képeket?

– Mi lenne, ha most rögtön feltenném a falra? És akkor köré tudjuk csoportosítani a többi képet. – Jesse odalépett a falhoz, és rábökött egy pontra. – Itt jó lesz?

A lány némán bólintott. Nem igazán tudott másra figyelni, mint a férfi széles vállára, izmos fenekére. Gyorsan odalépett mellé, de ettől sem lett jobb a helyzet, mert most már az illatát is érezte.

Jesse mentette meg a helyzetet: hátralépett, és előhúzta a pult mögül a szerszámosládáját.

– Ebben a falban szerencsére nem futnak vezetékek, úgyhogy oda tehetjük a képet, ahová csak akarjuk.

Lizzie-t idegesítette, hogy a férfi folyton többes számban beszél. Nem akart egy csapatot alkotni vele. Jesse és ő sosem lesznek „mi”. Ugyanakkor nem engedhette meg magának, hogy piaci áron felfogadjon egy mesterembert, ha már egyszer a férfi önként vállalta a munkát.

Jesse kijelölt egy pontot a falon, majd elővette a fúrógépet. Lizzie figyelte, ahogy dolgozik, és közben azon aggódott, nem erőlteti-e meg túlságosan a karját. Jesse épp bele akarta kalapálni a tiplit a lyukba, de a mozdulat közben felkiáltott, és kiejtette a szerszámot a kezéből.

– Mi történt?

– A vállam. Rossz szögben tartottam a karomat.

– Hadd segítsek! Szerintem én is be tudom verni azt a tiplit a falba.

– Jobb szeretném én csinálni. Megbirkózom vele, ne aggódj.

Egyszerre hajoltak le a kalapácsért, és csaknem összekoccant a homlokuk. Lizzie zavartan felegyenesedett, és lázasan törte a fejét, milyen ürüggyel tudna kimenekülni a helyiségből. A férfi azonban még közelebb lépett hozzá.

Néhány végtelennek tűnő másodpercig megbabonázva bámulták egymást, aztán Lizzie megrázta a fejét.

– Ez így nem fog működni.

– Igazad van. Nem csinálhatunk úgy, mintha semmi sem történt volna kettőnk között. Már csak azért sem, mert máig nem értem, miért tűntél el olyan hirtelen az esküvő után. Még csak el sem köszöntél!

Lizzie-nek fogalma sem volt, mit mondhatna. Idegesen a füle mögé tűrte a haját, és felsóhajtott.

– Legjobb lenne, ha elfelejtenénk az egészet.

– Tényleg el akarod felejteni azt az estét?

– Tévedés volt a részemről.

Jesse elhúzta a száját.

– Sok mindent mondtak már rám, de tévedésnek még senki sem nevezett.

– Nem úgy értettem – nézett rá a lány rémülten.

– Semmi gond, megtanultam elviselni a kritikát.

A férfi megvonta a vállát, ami ugyanakkora fájdalmat okozott neki, mint Lizzie szavai.

– Komolyan beszélek, Jesse. Túl messzire mentünk azon az estén.

– Én úgy emlékszem, hogy nagyon jól szórakoztunk.

– Ezek szerint teljesen máshogy látjuk a múltat.

– Én egy rendkívül szellemes, melegszívű és gyönyörű nőre emlékszem, akivel rengeteget nevettünk.

Lizzie időközben visszahátrált a pultig.

– Az meg teljesen kiment a fejedből, hogyan törtek ránk a vadbarom barátaid az erkélyen?

– Amikor rajtakaptak minket csókolózás közben? De hiszen csak ugrattak minket! Nem úgy tűnt, mintha zavarna téged.

– Pedig szörnyen kínosnak találtam.

– De hiszen nevettél!

A lány elmélyülten az ujjára tekerte az arcába hulló hajtincset.

– Nem akartam, hogy lássák rajtam, mennyire rosszul érint a dolog.

– Gyakran csinálod ezt? – nézett a szemébe Jesse. – Igyekszel elrejteni az érzéseidet mások elől?

Lizzie zavarba jött.

– Mindenki ezt csinálja, nem? – kérdezett vissza.

– Nevettél, aztán azt mondtad, megnézed, mit csinál Amy.

– Igen.

– És aztán nem jöttél vissza hozzám.

– De visszamentem. Csak éppen már mással voltál elfoglalva.

– Miről beszélsz? Egész este rád vártam.

Amikor már egy csomó idő eltelt, és Lizzie még mindig nem mutatkozott, a férfi elindult, hogy megkeresse. A terem másik végében bukkant rá, ahol a város legrémesebb pletykafészkével beszélgetett. Egy pillantást sem vetett rá többé.

– Egy másik nővel táncoltál, pedig megígérted, hogy aznap este én leszek az egyetlen partnered – szakadt ki a lányból a szemrehányás.

Néhány órával az erkélyen történtek előtt azzal viccelődtek, hogy táblát akasztanak a nyakukba „Foglalt Lizzie számára” és „Foglalt Jesse számára” felirattal.

– A kötelező körök után csakis veled táncoltam. És egyszer a kislányoddal, aki egészen elbűvölő. Nem értem, kivel láthattál.

– Mindegy – fordította el a fejét durcásan a lány. – Végül is jogod volt hozzá, hogy azzal táncolj, akivel akarsz.

Jesse odalépett hozzá, és megfogta az állát.

– Csak hogy értsük egymást, Lizzie. Senki mással nem akartam táncolni azon az estén, csakis veled. Hogy nézett ki az a titokzatos nő, akivel együtt láttál?

– Magas, fekete hajú, nagyon csinos… Piros ruha volt rajta.

Jesse homlokráncolva próbálta felidézni a fél évvel ezelőtti este eseményeit.

– Nagyon boldognak tűntetek.

– Megvan! – kiáltott fel Jesse. – Marie, az unokatestvérem akkor árulta el nekem, hogy gyereket vár. Már évek óta próbálkoztak a férjével, és most végre összejött.

– Ó…

– Tényleg azt hitted, hogy miután megcsókoltalak az erkélyen, méghozzá a barátaim szeme láttára, azonnal kerestem magamnak egy másik nőt? Csak pár percig voltál távol!

– De hát teljesen úgy tűnt, mintha egy pár volnátok! Rettenetesen naivnak éreztem magam.

– Miért nem jöttél oda és vontál kérdőre? Nem ezt csinálja egy féltékeny nő normális esetben?

– Én nem féltékeny voltam, inkább… csalódott.

– Hát még én milyen csalódott voltam, amikor megértettem, hogy tényleg nem jössz vissza hozzám! Aztán másnap szó nélkül elutaztál, és még csak a telefont sem vetted fel nekem.

– Ezek szerint félreértés volt az egész. Sajnálom.

Lizzie bemenekült a pult mögé. Amikor felemelte az egyik pohártartót, a férfi észrevette, hogy remeg a keze.

Mennyire egyszerű lenne áthajolni a pulton, megérinteni az arcát, és megcsókolni! De Jesse ellenállt a kísértésnek. Nyilvánvaló volt, hogy a lány most nem vágyik érintésre, ő pedig nem vágyott visszautasításra.

Tulajdonképpen csak azt akarta kideríteni, ami fél éve nem hagyta nyugodni a lánnyal kapcsolatban.

– Értem – bólintott. – Hallottad a rólam szóló pletykákat, és azt gondoltad, tényleg olyan fickó vagyok, aki két perc alatt ráun valakire. Nem akartál Jesse hódításai közé tartozni. De a szerelmi életemről szóló történetek meglehetősen túlzóak.

Gyerekkorában hányszor megkapta, hogy a régi sláger, a Jesse hódításai mintha róla szólna!

Kamaszkorában és a húszas évei elején még szórakoztatónak találta, hogy mindenki nagy nőcsábásznak tartja, de ma már, közel a harminchoz inkább fárasztó volt együtt élni ezzel a kétes hírnévvel.

Camilla szavai jutottak az eszébe: „Nem fogok hiányozni neked. Egy olyan vonzó férfi, mint te, bárkit megkaphat, akit csak akar.” De Camilla tévedett, hiszen Jesse nem akart mást, csak őt. Annyira, hogy sokáig úgy gondolta, soha többé nem fog szeretni senkit. Már csak azért sem, mert képtelen lett volna elviselni még egy ilyen csalódást.

– Persze hogy hallottam a rólad szóló pletykákat. A fél város arról beszélt, ami közted és Kate Parker között folyt. Valahányszor hazajöttél egy kiküldetésből, mindig együtt voltatok, de eszed ágában sem volt megkérni a kezét. Ahogy az elődei mellett sem akartál lehorgonyozni.

Jesse hitetlenkedve rázta a fejét. Tényleg nincs jobb dolguk a kedves polgártársainak, mint hogy az ő magánéletén köszörüljék a nyelvüket? Valójában persze nem tudnak róla semmit. Fogalmuk sincs, mi az igazi oka, hogy nem kötelezi el magát. Kate már óvodáskora óta a legjobb barátja. Se több, se kevesebb. Egyszer poénból elhatározták, hogy ha harmincéves korukig nem találják meg az igazit, akkor összeházasodnak.

– Micsoda marhaság! Kate-tel egyetlenegyszer csókolóztunk, akkor is csak azért, hogy kiderítsük, lehetne-e köztünk több barátságnál. Kiderült, hogy nem, úgyhogy továbbra is töretlen a barátságunk.

– Sejtettem, hogy így van, mert az esküvőn egész végig a barátodat, Sam Lancastert bámulta.

– Azóta már össze is házasodtak, és boldogan élnek, míg meg nem halnak. Én voltam az egyik tanú.

Jesse őszintén örült a barátai boldogságának, de ideje volt, hogy a saját életében is rendet tegyen. Válaszúthoz érkezett a munkájával kapcsolatban is. A legutóbbi találkozása Camillával tudatosította benne, hogy változtatnia kell. Már közölte a főnökével, hogy a gyógyulása után sem fog visszatérni a csapatba – legfeljebb csak adománygyűjtőként vagy önkéntes segítőként.

Egy houstoni építési vállalat kínált neki érdekesnek tűnő állást. Szívesen menne, de persze akkor még ritkábban jöhetne haza a Delfin-öbölbe.

Jobb is, hogy így alakult a dolog Lizzie-vel. Örült, hogy tisztázták a félreértést, de tudta, hogy most már úgysem lehet köztük semmi. Az a vonat már elment.

– Az esküvők veszélyesek – jegyezte meg a lány. – Felkavarják az ember érzelmeit, és olyasmire ragadtatják, amit egyébként nem tenne meg. Például összevissza smárol bárkivel. Válogatás nélkül.

– Én egyáltalán nem válogatás nélkül smároltam.

– És ha én igen? Mi van, ha nem te vagy a nőcsábász, hanem én vagyok a férfifaló?

A lány szemében újra felvillantak azok a hamiskás szikrák, amelyek annyira elbűvölték Jesse-t az esküvőn.

A tizenhat éves Lizzie-re, aki egykor a vendégházukban nyaralt, nem nagyon tudott visszaemlékezni. Akkoriban kizárólag az érett, nagy mellű lányok érdekelték. Miközben a bátyja belezúgott Lizzie nővérébe, neki az volt a legnagyobb gondja, hogy nem tudott választani három idősebb nő közül, akik mind érdeklődést mutattak iránta.

Tizenkét évvel később azonban Lizzie teljesen lenyűgözte szolid eleganciájával, visszafogott érzékiségével, intelligenciájával. Egyszerű farmerben, feltűrt ujjú fehér blúzban, copfba kötött hajjal is lélegzetelállítóan nézett ki.

– Kétlem, hogy férfifaló volnál.

A lány arckifejezése megváltozott.

– Elvált, gyermekét egyedül nevelő nő vagyok, a társasági életem gyakorlatilag a nullával egyenlő. Nincs más ambícióm, mint sikerre vinni ezt a kávézót, és jó anyja lenni a lányomnak – jelentette ki elszántan.

– Nem lehet egyszerű egyedülálló anyának lenni.

– El sem tudod képzelni, mennyire bonyolult. De megéri. Amy a legjobb, ami valaha történt velem.

– Nagyon fiatalon lettél anya.

– Huszonhárom éves koromban. Nem így terveztem, de egy percig sem bántam meg.

– Ő most hol van? Nem jött veled Sydney-be?

– Az iskolai szünetet az apjánál és a nagyszüleinél tölti Franciaországban. Odáig vannak érte, azt szeretnék, ha igazi franciaként nőne fel. Ez az egyik oka, hogy nem bukhatok bele ebbe a vállalkozásba. Philippe csak arra vár, hogy belém köthessen, és magának követelhesse a kizárólagos felügyeleti jogot.

Sandy révén a férfi tudott egyet-mást Lizzie életéről. Hallott a zsarnoki apáról, a korai házasságról, a nehéz válásról. A lánynak nem volt könnyű élete. Ezért is jó, hogy végül nem történt köztük semmi. Jesse nem akart volna sebeket okozni neki.

– Itt mindig lesz segítséged. Most már te is a családhoz tartozol, márpedig a Morganek sosem hagyják cserben egymást.

– Jó tudni. – Lizzie nagy levegőt vett, majd egyenesen a férfi szemébe nézett. – Sajnálom, hogy félreértettem a jelenetet az unokatestvéreddel. Ennek ellenére úgy gondolom, jobb, ha nem ismételjük meg, ami akkor történt. Remélem, egyetértesz.

Jesse megkönnyebbült. Nagyon tetszett neki a lány, de nem állt készen arra, hogy komoly kapcsolatba kezdjen. Márpedig az világos volt számára, hogy Lizzie nem érné be kevesebbel.

– Lizzie, én…

– Ahogy mondtam – szakította félbe a lány –, mostanában nincs időm társasági életet élni. Ami azt jelenti, hogy senkivel sem randizom.

– Oké, értettem.

Jobb ez így. Jesse-t a világ legkülönbözőbb tájaira szólítja a munkája. Ha egyszer mégis úgy dönt, hogy családot alapít, olyan társat kell találnia, akinek nincsenek kötöttségei. Camilla, a szabadúszó, gyermektelen fényképész tökéletes jelöltnek tűnt. Jesse mindig is egyenrangú kapcsolatra vágyott, és rendkívül tisztelte az önálló, magabiztos, ambiciózus nőket. A Camilla-ügy óta azonban kicsit megcsappant a bizalma.

– Gondoljunk úgy az esküvőn történtekre, mint egy kellemes kalandra. Én egyáltalán nem bánom, ami történt, és elfelejteni sem szeretném. De…

– De nem lesz folytatása – fejezte be a mondatot Lizzie.

A férfi bólintott, majd kezet nyújtott a lánynak.

– A barátságunkra!

Lizzie habozott.

– Alig ismerjük egymást. Elég válogatós vagyok, ami a barátokat illeti.

Jesse sem volt teljesen biztos a dolgában. Túlságosan vonzónak találta a lányt ahhoz, hogy megelégedjen a barátságával.

– Maradjunk inkább abban, hogy megpróbálunk barátokká válni – javasolta Lizzie.

– Egyetértek – bólintott a férfi.

De napi két óránál többet semmiképp sem tölthetünk együtt, tette hozzá magában. Félő volt, hogy minél jobban megismeri a lányt, annál vonzóbbnak fogja tartani.

– Akkor megegyeztünk.

Lizzie megszorította a felé nyújtott kezet, majd nyomban eleresztette.

2. FEJEZET

Végre visszacsomagolták az utolsó olyan festményt is, amely nem került fel a falra. Lizzie lerogyott egy székre, és felnyögött.

– Ez fárasztóbb volt, mint gondoltam.

– De megérte – nézett szét a helyiségen Jesse, aki még mindig a padlón térdelt.

– Az biztos – ismerte el a lány. – Nagyon hangulatos lett a tér a festményektől. Remélem, benéznek majd a művészek, hogy köszönetet mondhassak nekik egy csésze kávéval.

Lizzie iszonyúan kimerültnek érezte magát. Nem is annyira a munka volt megerőltető, hanem inkább az együttlét a férfival.

Jesse rendkívül közvetlen, rendes ember. Nagyon jól kezelte a félreértésből adódó konfliktusukat, és a fájós karja ellenére sem engedte, hogy Lizzie emelgesse a nehéz képeket vagy dobozokat. Ő mégsem tudta elengedni magát a társaságában. Minden egyes szavát gondosan megválogatta, amitől karót nyelt vénkisasszonynak érezte magát, máskor meg úgy vihogott, mint egy ostoba kamaszlány. Egyik sem vallott rá.

Nem sok esélyt látott arra, hogy barátok legyenek. Hogyan lehetne a barátja egy olyan férfi, akinél vonzóbbat még életében nem látott? Nem tudott úgy ránézni, hogy ne jutott volna eszébe, milyen érzés volt a karjába omlani.