Jónás Tamás

cigányidők

© Jónás Tamás, 2023

Kiadta az & kiadó

Felelős kiadó Kiss Barnabás

Borítógrafika Masszi Ferenc

Az első kiadást szerkesztette Fűzfa Balázs

A második kiadás szövegét gondozta Hradeczky Moni

ISBN 978-615-6402-19-6

Időtlen cigányidők

KISS JUDIT ÁGNES

A Cigányidők, Jónás Tamás első prózakötete még a múlt évezredben, 1997-ben jelent meg, szinte azonnal az első két verseskötete után. Azóta követte sok más könyv, vers és próza, nekem mégis ez maradt és marad az egyik kedvencem. A kisregény első mondata a kéziratban ugyanis így kezdődött: „Juditom, szenvedek.” Egy nekem írt, hosszúra nyúló levélből sarjadt ki. És bár a végső megfogalmazás elvetette a levélformát, hogy a szerző most engem kért meg erre a rövid előszóra, azt bizonyítja, hogy ugyanúgy emlékszik a szöveg születésére, ahogy én. Azt hiszem, akkor az a vágy is vezette, hogy megmutassa a múltunk, a hátterünk különbözőségét, hogy elmagyarázza, megértesse, honnét jön. De talán még sokkal fontosabb volt, hogy saját maga számára tegye érthetővé. „Nagy szükségem van rá, hogy elmondjak mindent arról, ami már évek óta nyomja a lelkemet, megterhel” – írja ebben az első kéziratban. És hogy miért én lehettem a címzettje, arra is választ ad: „…elég távol vagy tőlem ahhoz, hogy könnyebben elfelejtsd, mint bárki más itt a környezetemből.” Persze huszonévesen még semmit sem sejthettünk mindabból, ami még előttünk állt. Abból, hogy a megterhelő múlt hogyan termeli magát újra, hogy terheli tovább a jelent.

Tamást 1994-ben ismertem meg az általa rendezett költőtáborban, Velemben. Egymásra találásunk azonnali és egyértelmű volt a versek nyelve, zenéje, ritmusa felett. Máig éles az emlék, ahogy gyalogolunk éjszaka az országút aszfaltján, és ujjongok magamban, hogy végre találkoztam valakivel, aki ugyanazt tudja, ugyanazt érzi a versekről, amit én. Olyan költőtársat találtam benne, akivel nagyon hasonlókat gondoltunk – és talán gondolunk most is – a költészetről. Játszottunk témákkal és formákkal, írtunk hexametert és egymás rímeire szonettet. Valami kávézóban két és fél órán át kerestük a versemben általa kritizált szó helyett a megfelelőt. Barátok lettünk, meglátogattam Szombathelyen, ha Pestre jött, találkoztunk. Amikor a fővárosba költözött, egyetemre kezdett járni, boldog voltam, hogy még többet lehetünk együtt – aztán évekig nem beszéltünk egymással. Csak a könyveit olvastam, némelyiket egy álltó helyemben az Írók Boltjában. Ő szinte berobbant az irodalmi életbe, én közel tíz év hallgatás után jelentem meg először. Nem a sikereit irigyeltem, azok talán őt magát sem érdekelték soha, hanem a bátor alanyiságát. Hogy mennyire nyíltan vállalja fel személyes élményanyagának ihletadó erejét. Hogy mennyire távol áll tőle az eltartott kisujjú irodalmiaskodás. Egyszerre volt klasszicizáló lírikus, aki több ezer éves formákat hajlít játszi könnyedséggel a mai beszélt nyelv köré, és egyszerre volt származásával, gyerekkori emlékeivel küzdő cigány művész. Egyszer azt kérdezte: „Judit, én költő vagyok, vagy médiacigány?” Én rávágtam, hogy költő, hiszen elsősorban annak tartom, aki a prózában is megtartja a költészet aggályos, aprólékos nyelvi megformálásának igényét. Ugyanakkor kevesen vannak a magyarországi cigány értelmiségből, a művészek közül, akik azonosulva és elfogultság nélkül, ilyen leplezetlen őszinteséggel írnak a cigányságról. (Tamástól sosem hallottam azt, hogy roma, ezért írok cigányt én is.) De ez a regény nem csak Csernelyről szól, az adósságról, a miskolci gyerekotthonról. Sokkal inkább szól anyuról, apuról, Mariról – szülőkről és testvérekről, azokról a kapcsolatokról, amelyek mindnyájunkat mindennél jobban meghatároznak.

Hogy a Cigányidőket több mint huszonöt év után az olvasók kérését teljesítve újra ki kell adni, azt jelzi, hogy szomorúan aktuális maradt. Hogy a magyarországi cigányság sorsa a rendszerváltás után sem rendeződött, jóval kevesebb lett a kedvező változás, mint annak idején reméltük (sőt talán jóval több a kedvezőtlen). Ugyanakkor megmutatja azt is, hogy az olvasók számára fontos ez a találkozás Tamás emlékein keresztül a városi értelmiség helyzetétől ennyire eltérő sorsokkal. És hogy mivé vált felnőttként a Cigányidők emlékeiben megrajzolt kisfiú, arról is számot ad az idén ötvenéves szerző a Kívülálló című legfrissebb regényén keresztül.

„De még a legérdekesebb mesénél is tudok

érdekesebbet. Ez pedig a saját életem története.

Ezt a történetet el is mondom nektek.”

Matra Vahruseva:

A Kis-Jukonda partján

A forrás

Pista kezében egy zöld sörösüveggel jókedvűen lépegetett az erdőből kivezető ösvényen. Mellette baktatott Lusi is. Viccelődtek egymással már jó ideje. Pista az esetlenül vigyorgó fiút kérdezgette, látott-e már bugyit, vagy nyúlt-e már bele. Lusi zavartan ingatta a fejét, és fel-felkacagott, nagy izgalmában a kezeit tördelte.

– Na, gyere ide – mondta Pista –, megmutatom, milyen a pöcök. Tedd össze a tenyereidet, mintha imádkoznál!

Pista is úgy csinált, aztán összeakasztották a tenyerüket a mutató- meg a középső ujjuk között.

– Nyisd szét a tenyereidet! De lassan! Ezt óvatosan kell meglesni mindég!

Lusi izgatottan nyitotta szét tenyereit, aztán nagyot ugrott attól, amit látott.

– Ilyn? Pnt ilyn? – kérdezte alig érthetően. Nehezen járt a nyelve, gyerekkora óta nem bírta rendesen megtanulni a beszédet.

– Ilyen – nevetett Pista. – Csak szőrös. Mint az öregek füli vagy az orra.

Lusi elkomorodott. Hazáig nem is szólt semmit. Kapuig kísérte Pistát, aztán intett neki, hogy ő is hazamegy, várják otthon.

Pistát Bella, a felesége rosszkedvvel fogadta. Az udvarra nyíló konyhaajtóban ült egy sámlin, lábait szétrakta, a mocskos kötényéből paradicsomot, kenyeret, szalonnát eszegetett. Gyorsan bekapta az utolsó falatokat is, amikor megérkezett az ura, és felugrott.

– Má nagyon régen menté el – mondta –, vót gomba?

– Nem sok – válaszolta Pista –, négy-öt, azokat inkább nem is cipeltük, eldobtuk. Felszedtek má előttőnk mindent.

– Merre jártatok?

Pista intett a kezével az erdők felé, hogy merre, de Bella ettől a mozdulattól ideges lett.

– Arra? Akkor mé a másik iránybó gyöttetek?

– Mer onnan jön az út, öregasszony! Nem nőné vótam. Ezt akartad tudni?

– Kit érdekel! Azt baszol meg, akit csak akarsz. A koncsorgók miatt kérdeztem, jóember. Asziszed, mindég a te faszodon jár az eszem? – mondta Bella kelletlenül, aztán be is ment a házba.

A szomszéd házból éppen kilépett egy öregember, magához intette Pistát.

– Jó napot, Feri bácsi! Mit akar?

– Vót-e gomba?

– Vót valamikor, de má nincs. De maj lesz megint.

– Akarsz-e egy kis pézt keresni?

– Mivel?

Feri bácsi közelebb hajolt hozzá, és suttogva elmondta, mit akar.

– Oszt most nincs otthon senki? – kérdezte Pista.

– Nem láttam őket máma, pedig figyeltem. A kocsmába mondogatták, hogy elutazik Pestre az asszony is. Üres a ház. Várjá még, amíg sötét lesz! A konyhába, a sparhejt alatt mozog az egyik tégla. Ott lesz. Csak ki kell emelni. Ha fiatalabb lennék, én hoznám ki.

– Oszt mi van abba? Valami kincs?

– Valamikor valakinek az vót – mondta sejtelmesen az öreg, aztán a Pista kezébe nyomott egy ötvenest. – Előleg.

* * *

Samlusszék akkor költöztek a faluba. Két nagy teherautó hozta a bútoraikat, szép erős, tiszta bútorokat. Konyhaszekrény, szőnyegek, könyvek kerültek elő, minden, ami egy házba kell. A család külön autóval jött, Samlussz, a felesége meg a sápadt fiuk, Benedek. Az apa irányította egy ideig a pakolást, de aztán látta, hogy kevesen vannak, odaszólt hát a bámészkodó férfiakhoz, hogy segítsenek, megfizeti őket. Ugrottak is néhányan, köztük a Pista is, lekapták hamar a nehéz tárgyakat.

– Mennyi időre jönnek? – kérdezgették Samlusszt, miközben a szőke, tiszta arcú feleségére sandítottak.

– Ideköltöztünk. Itt fogunk lakni. Építkezni is akarunk – kapták a választ, és ezen elcsodálkoztak, nem értették, mi lehet az oka, hogy ilyen gazdag és szép család költözik a faluba, ahol igazán nincs semmi, de semmi.

– Köszönöm, emberek – mondta Samlussz összedörzsölve a tenyerét, amikor végeztek a pakolással. – Ez jó munka volt. Igyunk egy kis pálinkát, aztán fizetek.

Becsületesen megvendégelte a munkásait, akik ámuldozva, némán fogadták a poharakat. Elcsodálkoztak Samlussz közvetlenségén, felesége szépségén, a gyereke némaságán, a család jómódján.

– Egyik napró a másikra? – kérdezte egy öreg falubeli, ahogy iszogattak. – Honnan jöttek?

– Nagyapám lakott valamikor itt, de a szüleim Pestre költöztek, mi meg most vissza.

– Pestről? Menekülnek vajon onnan, vagy mi? Mer jöttek mostanába ide mások is onnan – folytatta az egyik férfi –, a Juditkáék. Fiatal pár. Bár, mondjuk, annak az ura még ott maradt dolgozni, csak hétvégeken jár haza, a Juditka úgy van itt hét közbe egyedül. Azokró se tudjuk, minek jöttek.

– Dehogynem tudjuk – szólt közbe a Pista. – A Juditka miatt éppen. Mer tüdőbeteg. A jó levegő miatt vannak itt. Elmondták má vagy százszor, csak te nem tudod.

– Hát akkor azé. Mondjuk, itt tényleg jó a levegő, az biztos. Ide nem jut el a rossz levegő, az erdő is rengeteg. De a Horváthékró tényleg nem tudni semmit. Azok egy hónapja vannak itt.

– Igyunk még, aztán menjünk! Maga nem iszik? – kérdezte Pista Samlusszt, ahogy kiürült a pohara.

– Nem szoktam. Ásványvizet iszom csak.

– Ásványvizet? No, majd hozok én magának, hogy olyat még nem ivott. Van itt valahol egy forrás. Máma tanátam meg éppen.

A sötétedésben egy hosszú hajú, tizenhat-tizenhét éves forma lány állt meg a kapunál, aminek a közelében beszélgettek.

– Pista, itt vagy? – kiáltott be.

– Itt. Te vagy, Lujza? A Bella kűdött, mi?

– Neem.

– Gyere má be, mingyá megyek én is. Hol az öregasszony?

– Otthon vár – lépett be az udvarra a lány.

– Aggódik má.

– Lassan hatvanéves, de nem szégyell féltékenykedni – mosolygott maga elé a Pista.

– A szerelem nem válogat – nevettek a többiek.

Samlussz mindenkinek átadta a pénzt, amiért megdolgoztak, aztán mindenki elindult haza. Pista mellett elgondolkodva lépegetett Lujza, néha meg-megpördült, hogy forgott vele hosszú harangszoknyája, mintha ringlispíl lenne.

– Ki volt az a szemüveges fiú? – kérdezte hirtelen Pistától.

– Az új gyerek. A Samlusszék fia. Nyeszlett, mi?

– Nem. Szép – mondta Lujza, és hátracsapta hosszú, fekete haját.

A Bellához átment a Róza. Egy ideig csak elüldögélt a sparhelt mellett, nem akart kimenni az udvarra, pedig meleg volt kint, csak ingatta komolyan a fejét. Kérdezte, itthon van-e a Pista, aztán meg, biztos-e, hogy csak sokára jön meg.

– Mit akarsz? Tudsz valamit a Pistáró? – kérdezte Bella gyanakodva.

– Mit kéne tudnom? – kapta fel fejét az asszony. – Nem tudok én semmit. De te, amire kíváncsi vagy, azt megtudhatod.

– Tudsz te mégis valamit!

Róza egy vaskos Bibliát húzott ki a köténye ráncaiból, amelynek a közepéből egy régi kulcs vége állt ki, és az egész át volt kötve cipőfűzővel.