SZEPES MÁRIA

A mennyország álkulcsa

ÖSSZEGYŰJTÖTT ÍRÁSOK

Szerkesztette

Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2006, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva. A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-375-9 (epub)

ISBN 978-963-529-376-6 (mobi)

Beszélgetés a kortárssal

Walt Whitman a mozdonyról dalolt titáni éneket,

s e szomorú század gyermeke vakon

áment kiáltott rá, versenyzett

a gép dicséretében.

A tájak kábultan hátráltak ott,

ahol az új szörnyeteg

hernyótalpa lépkedni kezdett.

Meztelen szobrok hűvös márványteste

didergett a múzeumok halott igézetében.

De az utcán, csillogó betonutakon,

csattogó sínek között,

a művészt új formák ostromolták,

s lebírták; mert

ki állhat ellen, ha száguld

a bőgő ezüstnyíl, a folyóba

rózsás habtarajt túr a motoros orra,

végül dongva megjelenik tengernyi,

zengő dróthuzal fölött

a szárnyas gépisten maga:

a repülőgép?!

Aki megállt, nyilván bolond volt,

s aki még álmodott,

afölött átrohant a tempó.

A rádió egész nap híreket ontott,

elhozta a kelkáposzta mellé

Toscaninit délben, s a telefon

Hollywooddal kapcsolt.

Kortárs!

Kinek képzelete kigyúlva égett

a szteppelő talpfák négerütemére,

ehhez mit szólsz most?

A repülőgép már tökéletes lett.

Ahol éjszaka eddig megjelent,

ott rommá vált a város,

s a romok alatt asszonyhullák,

gyerekek, nyöszörgő állatok hevernek.

Kortárs, mit szólsz a géphez?

Megérte, amit adtál érte?

Vagy jobb lett volna összezúzni,

hogy távol legyen a távol addig,

amíg ember az emberhez nem ér el,

s tilalomfa a magasság,

ha még a lélek nem bonthatta szárnyát?

Prométheusz újra tévedett.

Törpe kezébe adta az istenek titkát,

s rajta át

a világon az ördög osztozik.

Azt hiszed, a volánt te tartod?

Fékezz hát, mentsd magad!

Vagy erre már nincs hatalmad?

Tudod végre a valót?

Gépedből kilódítottak

világpusztító szörnyű hatalmak.

A síneken fekszel.

Minden utakról feléd rohan

a Gép, a könyörtelen

éjféli expressz,

s tűztorkú mozdonya

Whitman titáni énekét dalolja.

Imádkozz Kortárs!

1942. december

Előszó

Az ősi kultúrák ránk maradt üzeneteiben találunk utalásokat arra vonatkozóan, hogy az intelligens élet már nem először jutott olyan fejlettségi szintre, amikor megfelelő morális háttere híján végül elpusztította önmagát. Ma egyre több felelősen gondolkodó hallatja hangját: az emberiség ismét válaszút előtt áll. A technikai civilizáció úgynevezett vívmányaival olyan eszközök birtokába jutott, amelyekkel súlyos kataklizmákat idézhet magára.

De e valós veszélyek mellett szédítő távlatokat kínáló kibontakozási lehetőségei is felgyorsultak. Az információáramlás, a világhálók, a terek átvágása, az időzsugorítás, – tágítás – pár lépésben minden elérhetővé válik. Új érzékelési-észlelési képességek törik át a ráció szűk kereteit. Egyre több nagyszerű ismeret áll rendelkezésünkre, amellyel megteremthetnénk új, élhető világunkat. Vajon az ember élni tud-e ma az eléje táruló óriási lehetőségekkel?

E kérdéseket feszegeti Szepes Mária új könyvében. Szintézisteremtő szellemi világlátásának széles panorámáját tárja az Olvasó elé, amelyben a mai kor emberének szinte minden időszerű problémáját érinti. Közös töprengésre hív bennünket. Kérdez. Olykor provokál. Gondolkodásra késztet. Diagnózisokat állít fel, és megfelelő gyógyszert kínál. Fel akarja rázni az embert kábult tétlenségéből, mondván: minden vészhelyzetből van kiút.

Rövid terjedelmű írásai külön-külön is egészt alkotnak, mégis építkezik, szervesen követi egyik témát a másik. Létkérdéseket feszegető, oceanikus hullámokkal töri át a szokványos időkategóriákat. A jelenből hol a múltba kalauzol, hol távoli jövőutazásra hív.

Szól a természet rejtett képességeiről, Kronosznak, az embert fogva tartó ravasz időcsalásairól, az emberi és a kozmikus időről. Fantáziája fénysebességgel szárnyal. A Föld, a természet, a rajta megjelenő élet viszonylatait, szerves összetartozását, finom összehangolódását, az ember és ember, a népek közötti szövetség megteremtését hangsúlyozza, hiszen közös űrhajón utazunk.

Agyműködésünk lehetőségeit a rációtól a spirituális gondolkodásig tágítja, s felveti a mögötte munkálkodó láthatatlan mérnök szükségszerű létét. Két másik írásában az álmok jelbeszédéről; az ember mélyebb rétegeinek mozgásait feltáró, jelentős képi információkat hordozó tudattalan tartalmakról ad híreket.

Az ember teremtő képzelete szinte a végtelenségig tágítható. A tudományos gondolkodás az irodalomba is beszűrődött, megteremtve a sci-fi műfaját. A világirodalom jeles képviselőinek azóta sorra beigazolódó „beteljesült jósálmaiból” is ízelítőt ad.

A következő nagyobb léthullámban az emberi tudatlanságból eredő problémákat tárja az Olvasók elé; a spiritizmus túlhajtásait, a drágakövek gyógyító-ártó sugárzásait, valamint „Adeptusok és sarlatánok” című írásában pontos útmutatással szolgál, hogyan különböztessük meg a beavatottat a korunkban egyre szélesebb körben eluralkodó, emberi lelkeket halászó, felelőtlen szélhámosoktól.

A hit és a hiszékenység közötti érzékeny határokat is merészen feszegeti, s a valódi hit csodát teremtő bizonyítékaként tárja elénk Jairus két lányának gyógyulását a halálos kórból.

Újabb mély lélegzetet véve, tüzes küszöbök felé tereli figyelmünket. Kundalini, a teremtő energia természetét a legmagasabb alkotó kiteljesítéstől a szenvedélyek, a mámor és a szerelem halálos csapdájának skálájáig rezegteti végig, majd megpihentet a megértő szeretet minden bántalmat elsimító időtlenségében.

Profitéhes világunkban a kultúra, a szellemi értékek háttérbe szorultak. Ezek visszaállítását s az ökológiai problémák egyre sürgetőbbé váló megoldását szorgalmazza.

A tömeghipnózis és az elidegenedés veszélyeire is éles fényt vetít. Egy másik írásában pedig ma sem szűnő, ámuló csodálkozással tárja elénk az analógiák tanának hiteles bizonyítékait.

Szepes Mária könyvének tartalmi mondanivalója egy felelősen gondolkodó, igazságkereső Szellem, együttérzéstől, szeretettől izzó Lélek figyelmeztető jajkiáltásai és az ember vétkeit mentegető, halk szavú imái között ível.

Mélységes empátiával tárja elénk tapasztalatainak esszenciáját: merjünk önállóan, merészen gondolkodni, tetteinkért felelősséget vállalva álmodni emberről, dolgokról, a halhatatlan Szellemről. A világot megváltani lehetetlen vállalkozás, de önmagunkat és környezetünket ráeszméltetni a bennünk, körülöttünk szünet nélkül jeleket adó összefüggésekre, csodákra, elérhető közelségben van! E belső szabadságot kínáló lehetőség szinte ingyen adatik nékünk. Ismerjük meg a bennünk szunnyadó erőket, határtalan képességeket. Ne sodródjunk át vakon az életen, amikor mi magunk alakíthatjuk sorsunkat, a körülöttünk lejátszódó eseményeket. És engedjük magunkhoz a bölcseletet, a szelíd jóságot. Gyógyul tőle a világ, s rajta minden élet.

Kovács Julianna

A biosz varázslói

A természetnek vannak felderítetlen titkai, amelyek mindmáig azok maradtak az emberek számára. Pedig a biosz valójában nyitott könyv. Millióféle szagokon, hangokon, vizeken, elemeken, eleven ábrákon át beszél, közöl, figyelmeztet szüntelenül. Fajtánk azonban nagyon kevéssé érti, legtöbbször pedig félreérti e sajátos jelképnyelvet. Vannak persze kiváló természettudósok, akik már rájöttek bizonyos törvényszerűségekre, amelyek azonban inkább megzavarták őket. Raoul H. Francé írja A növények élete{1} című könyvében: „Az igazság az, hogy nem lehet éles határvonalat húzni az állatok és a növények közé. Hosszas kísérleteim, megfigyeléseim végeredményeként azt kell mondanom: a növények statikus állatok, az állatok dinamikus növények. A növények is élőlények. Éreznek, félnek, gyökereikkel mozognak céljuk felé. Megtermékenyülésük érdekében illatcsapdákat állítanak a rovaroknak, s nektárral fizetnek beporzásukért. Vannak közöttük öntermékenyítő, kétnemű androginek, de a csigák között szintén akadnak olyan fajták, amelyek önmegtermékenyítéssel, kettős ivarszervük násza által szaporodnak. Ismeretesek ragadozó növények, amelyek síkos kelyhükbe zárják és felfalják rovaráldozataikat.” Hozzá kell tennem: mind az állatoknak, mind a növényeknek vannak bizonyos, az emberétől eltérő többletérzékszerveik, képességeik. Egyetlen közös bennük: az élet primitív vagy zseniális fenntartása, de gyakran nem egyedi okból. Ez a titok a legmélyebb, amely a természet világában megnyilvánul. A tiszavirág például este megszületik, rögtön párosodik, a nőstény még az éj folyamán lerakja a petéket, s reggelre a pár halott. Elpusztulnak anélkül, hogy meglátták volna a napvilágot. Nem ettek, nem ittak, nincsenek szerveik semmiféle anyagcserére. A selyemhernyó lepkéi is, amint kibújnak a gubójukból, néhány pillanatig csapkodnak a szárnyukkal, petéket raknak és meghalnak. Sorolhatnám még e félelmetes, érthetetlen szex-jelbeszéd eseteit a rovarok „szerelmi halálával”. Nemzésüket nem élet, hanem pusztulás követi.

A véglényekben ugyanaz az élet lüktet, mint a legbonyolultabb szervezetekben, akkor is, ha egy egész világ választja el őket egymástól. Vannak moszatok, amelyek egyidejűleg táplálkoznak növényi és állati módon. A vízben fürgén mozogva, kisebb moszatokat nyelnek el, és megemésztik őket. Más körülmények között pedig növényként alkalmazkodnak megváltozott környezetükhöz.

Az ember alkotásai az első, kezdetleges találmányoktól a bonyolult kibernetikai gépekig mind megtalálhatók a természet láthatatlan mérnökének műveiként. E zseniális organizátor tevékenysége kétségtelenné teszi a biotechnika és a technika azonosságát. A kísérleti tudomány valamennyi fakultása bizonyítja, hogy az ember semmi újat nem talált fel eddig, amit a természet műhelye már a Homo sapiens megjelenése előtt létre ne hozott volna. Ezért egyre inkább bizonyossággá válik a feltételezés, hogy a statikus, passzívan gyümölcsöző növényvilág, amely egygyökerű az állatok vagy a kristályok létformájával, közös eredetű az emberével. Ezt bizonyítja embrionális fejlődése, amely az anyag evolúciójának minden fázisát átéli az anyaméhben.

A növények a fény gyermekei. Világosságban aminosavat nyelnek magukba, és oxigént bocsátanak ki, amely a földi tüdővel rendelkező élőlények létformájának feltétele. Ezért olyan végzetesen tragikus az esőerdők pusztulása.

A növények „fényszálakra” fűzött életét frappáns módon mutatja be egy trágyán növekvő, apró gombafajta, amely megfelelő kísérleti körülmények között pontos céllövővé változik. Ha táptalajával együtt ferde sötétkamrába helyezzük, amely egészen kicsi, beüvegezett nyíláson át kapja a fényt, a gombák egyszerre nagy erővel kilövik spórasapkájukat, és tüzelni kezdenek „fecskendőfegyvereikkel”. Valamennyi spórájuk hajszálpontosan a sötétkamra apró nyílásán tapad meg.

A természet csodálatra méltó rejtélyéhez tartozik az esztétikai ösztön, amely legerősebben a madarakban nyilvánul meg. Az ausztráliai lugasépítő madarak hímjei például fűből, ágacskákból, virágszirmokból apró kunyhókat építenek. A körülötte lévő teret kitisztítják, s színes tollakkal, kövekkel, csigákkal szépen, gondosan feldíszítik. „Lugasuk” falába is virágokat, tollakat tűzködnek. S hogy az ornitológusok bámulata még nagyobb legyen, csőrükkel színes agyagot kevernek, s azzal be is festik. A legkülönösebb jelenség azonban ezután következik. A lugasépítő madarak táncolni kezdenek gyönyörű kis „palotájuk” körül sajátos láb- és táncmozdulatokkal, amiben a rituális templomtáncokhoz hasonló rendszer fedezhető fel. A műnek és a körülötte végzett szertartásnak az udvarlási és faj fenntartási ösztönön túl más, számunkra még ismeretlen szerepe is van, hiszen a tojók sokszor a lugasoktól távolabb épített fészkekben költik ki fiókáikat. Ez a „misztériumjáték” valóban a természet megfejthetetlen titka, éppúgy, mint egy egész sor más, különféle madárfajta viselkedésmódja.

Lehet, hogy azok az ősi egyiptomiak, akik a lelket „lélekmadárnak” nevezték, és madárként ábrázolták, többet sejtettek erről?

„Minél régebbi az ember, annál felismerhetőbben mutatkozik meg rajta isteni eredetének nyoma” – állítják a történelem előtti, ókori bölcsek. S micsoda fény ez a tudatlanság sötétségét elűző, káprázatos világosság, amely a múlt mérhetetlen mélységéből tör elő?

„Minden élet mögött a halhatatlan szellem jelképei állnak” – ezt a gondolatot is a természet könyvéből olvassák ki a Föld sok millió éves rétegeiben lapozó archeológusok, antropológusok. Ezt szövik tovább a gondolkodó tudósok. E könyv azonban mindig új jelenségeket tár eléjük, új titkokkal lepi meg őket.

Amikor a modern tudomány a szaporodás és a lét célját az élet fenntartásában jelöli meg, némileg megközelíti, mégis eltéveszti az igazságot. Mert a kísérleti fizika szerint az élet örök. Anyag és energia soha nem vész el, csak átalakul. A gondolkodás, az intelligencia rezgései is energiák, encefalográffal mérhetők. Akkor azt, ami elpusztíthatatlan és örök, miért kellene annyi erőfeszítéssel és gyötrelemmel fenntartani?

„Az élet mögött a platóni ideákhoz hasonló, elvont matematikai formulák állnak” – mondja Heisenberg, korunk egyik legnagyobb fizikusa. S mivel egyre több atomrészecskét fedeznek fel, amelyek minden élő forma alapvető építőkövei, s a neutron, a pozitron mellett az elektron már nem anyagi fogalom, elhangzott az a tudományos feltevés is, hogy: „az anyag a kozmosz kővé dermedt emlékezete, az örök intelligencia olyan »matricája«, mozzanata, mint a víznek a jég”.

De hát akkor mi az érthetetlen rejtélyek, csodák, szenvedések, harcok, csalódások, boldogságról szőtt álmok értelme? Mi a parajelenségek, tudományok, művészetek, ijesztő és nagyszerű víziók, halandó testben sínylődő lélek, zseniális teremtő fantázia, a relatív időből a kozmikus időbe leső értelem, halálos bűnök és eksztatikus megtisztulások transzcendens emlékeinek igazi lényege és célja?

Titok.

Amikor a tanítványai megkérdezték Buddhától – aki történelem feletti lény volt, mint Krisztus, Lao-ce, Mózes és a többi szellemtitán –, hogy mi a nirvána, azt felelte: „A nirvána az az állapot, amelynek küszöbéről a szavak a gondolatokkal együtt visszafordulnak.”

Lehet, hogy ebben a nirvánában rejlik a felelet, amelyre emberi fogalom nincsen? Oda kell elhatolni érte, egy olyan tudatállapotba, amelyet megélni lehet, de megosztani nem.

1997

Idő és időtlenség

A lét végtelen folyamatosságát kezdetre és végre osztani az emberi elme fogyatékossága. Szerencsére ezen túljutottunk. Mégpedig nem a hit, hanem a kísérleti tudomány segítségével. A csillagászat már ismeri a „kozmikus idő” fogalmát, amely messze túllép az ember relatív időérzékelésén. Einstein pedig izgalmas képzeletjátékot vetett fel a „csillagidővel” kapcsolatban, feltéve, ha az ember olyan űrhajón utazhatna, amely fénysebességgel, másodpercenként 300 000 kilométerrel haladhatna a világűrben. Ez persze ma még lehetetlennek tűnik szervezetünk számára, noha az utolsó évszázad alatt sok minden megvalósult, amit a tudomány fölényesen nagyképű, abszolút szakértőkként (főleg önmaguk által) elismert képviselői képtelenségnek jelentettek ki. Vegyük például az autót, amelyet századunk legelső éveiben a lexikonok „benzinkocsinak”, háromkerekű velocipéd mintájára készült „hintónak” neveztek, s jövőjét teljesen reménytelennek ítélték, elterjedését kizártnak tartották, mert „rendkívül bűzös, lármás, s a legnagyobb mértékben veszélyezteti a közbiztonságot”. Még egy idézet A Pallas Nagy Lexikonából: „A repülés megvalósítása a levegőnél nehezebb szerkezettel csupán agyrém.” (A párizsi Tudományos Akadémia véleménye 1903-ban.) Azt hiszem, nem kell megjegyzést fűznöm ehhez a szöveghez.

Ha tehát egy fiatal ikerpár közül az egyik fénysebességgel száguldó rakétába szállva négy évet töltene az űrben, s visszatérne a Földre, ikertestvérét aggastyánként látná viszont, vagy az esetleg a temetőben nyugodna, sírkövén az emberi kor legvégső határát jelző dátummal. Kozmoszt járó testvére viszont nem öregedett többet négy esztendőnél. A kozmikus idő asztrofizikai ténye – szemben a szelektív, viszonylagos időképzet határaival – egyszerű számítással bizonyítható a csillagtudomány eszközeivel. Ha mondjuk, megfigyelhetnénk egy, a Földtől 10 millió fényévre lévő, virágzó civilizációt (elvégre az első holdra szállást is azzal egy időben szemlélhettük), de ez a távolabbi bolygó 5 millió fényévnyi léte után felrobbanna, mi 5 millió fényévig még ugyanabban az állapotban, ugyanott láthatnánk, mert fénysebességgel utazó energiája csak akkor vetítené el hozzánk valódi végzetét, fényévmilliókban végbement múltjának kataklizmáját.

Térjünk azonban vissza a hétköznapok kalodájában problémáival, félelmeivel küszködő ember relatív idejéhez, aki nem tudja, nem meri végiggondolni élete igazi értelmét. Például azt, hogy ha született, miért hal meg? És miféle sorshóhér találta ki azt a gyalázatot, hogy szerettei, barátai sorra pusztulnak körülötte? Pedig a hagyomány sok feleletet kínál neki e félelmetesen megzavaró kérdésre. Jelenében sem hiányoznak a megfejtések hozzá. Például álmában. Álom-énje sokkal okosabb a nappalinál. Nem ismeri a halált. Elhunyt hozzátartozóival találkozik, akik fiatalok, beszélnek hozzá, nevetnek vagy szomorúak. Eszébe sem jut, hogy már eltemette őket. Ő maga is meghal néha e különös állapotban, amelyben élete egyharmadát tölti naponta, de azután nyugodtan felkel ágyából, leszáll ravataláról vagy kilép a sírjából, és folytatja hétköznapi vagy esetleg egészen bizarr tevékenységeit. Mert képességei álmában sokszorosan meghaladják nappali tudását. Repül, amit egészen természetesnek talál. Idegen nyelveken beszél, amelyekhez ébren nem is konyít. Nappal egyszerű hivatalnok, elnyomott, félszeg, jelentéktelen ember, de az éjszaka álomdíszletei között színpadra lép, tapsok orkánjában fürdik, bonyolult szexorgiákban vesz részt, meztelenül jár az utcán, üldözik, vagy ő üldözi főnökét, esetleg meg is öli. Örvendező ráismeréssel üdvözöl embereket, akikhez számtalan emlék köti, holott nappal sohasem találkozott velük.

Keleten az álmot „kis halálnak” nevezik. A halál és az új születés közötti „hosszú éjszakát” (bardót) szerintük éppúgy ébredés követi, mint ahogyan az ember két vak szeme éjszakai álmából új nappalra nyílik.

Azon is érdemes volna eltűnődni, vajon anyaméhből kiszakadó, felsikoltó születésünk és mulandó testünk burkának leválása közötti létpillanat nem egy rövidebb-hosszabb időre ránk alvadt életálom-e? Hiszen váltakozó felhőjátéka a relatív időben mulandó. Vajon nem e viharos, napszegélyes káprázatok szétoszlása után ébred-e fel az a Valaki bennünk, aki örök, s véges, tünékeny tévképzeteit csak félelmei, becsvágyai vetítették köré? Kevesen fordítanak figyelmet erre. Inkább Kronosz homokórájának rohamosan hulló perceit számolják vakrémülettel. Eszükbe sem jut, hogy a homokórát mindig megfordítják, s e szélhámos játék újrakezdődik a relatív idővel. Jó volna, ha legalább önmaguknak bevallanak, mekkora képtelenség, hogy egyik pillanatról a másikra semmivé lesz az örömmel, bánattal, reménnyel, félelemmel, dinamikus törekvésekkel telt burok, amely személyüket jelenti. A „művelt”, „civilizált” Nyugat sajnos elfelejtette saját gyökereit, kötődését a természethez, léte szüntelen megújulásának értelmét, mert „evett a sötét tudás gyümölcséből”, s ezzel kizárta magát az Édenkertből, saját halhatatlansága tudatából. Csak sejtelmei maradtak róla. Azt is elfelejtette már – mert harmadik istenszeme hályogossá vált –, hogy a mítoszok magja igaz, csak képekben, szimbólumokban beszél hozzá, mint álmai. Ő azonban szerencsétlenségére már nem tud a szimbólumok, az analógiák nyelvén.

Merezskovszkij írja: „Minél mélyebbre hatolunk a múltba, annál nagyobb világosság árad belőle.”

Térjünk csak vissza azonban a relatív időben tántorgó ember életérzéséhez! Sajátos élményeit sokszor ki sem tudja fejezni, vagy fél, hogy bolondnak nézik érte. Egy idegen városban például bizonyosság villámaként rázza meg a felismerés, hogy amit átél, az már volt egyszer. Ezt a tudatvillámot dèjá vunek nevezik. Ebben az állapotban pontosan tudja, merre vezetnek bizonyos utcák, utak. Emlékszik házakra, eseményekre. Csak pillanatokra zökken ki a relatív időből, de ezekbe a villanásokba rengeteg különös tartalom fér.

Egy írószövetségi sci-fi összejövetelen különös kérdést tett fel valaki, mire a jelenlévők elnémultak. Én tudtam volna felelni, de akkor még nem lehetett. Látszott rajta, mennyire foglalkoztatja, tanácstalanná teszi élménye. Egy vidéki városban járt életében először, ahol szinte elzsibbasztotta a bizonyosság, hogy ismeri a hely minden kövét, épületét. Egy részlet azonban megváltozott. A ház helyén, amely előtt megtorpant, nagy bombatölcsérnek kellett volna lennie. Ezt biztosabban tudta, érezte, mint a saját kezét, lábát. Kérdezősködni kezdett az idősebb emberektől, hogy mikor épült a számára idegen ház, és mi volt ott azelőtt? Néhányan emlékeztek rá. A háború utolsó évében bomba zuhant az ott álló kis vályogházra, s az lakóival együtt elpusztult. A robbanás mély bombatölcsért vájt a földbe. Annak, aki a már új házat emelte, többszekérnyi homokkal kellett feltöltenie a talajt.

Az, hogy van gondolatátvitel, ma már tudományos kísérletek tárgya, tehát a sznoboknak szintén el szabad fogadniuk. S ez igaz a 75-90 százalékos eredménnyel dolgozó küldő-felfogó gondolatrezgések át-hatolására is az ólomborítású falakon. Az ilyenfajta eredményeket oroszországi és amerikai tudományos forrásokban olvashatjuk. Ugyancsak nem vet árnyékot egyetlen magas IQ-val rendelkező „polihisztor” méltóságára sem, ha rábólint az úgynevezett „dimenziófotók” tényére. Sok fénykép, cikk jelenik meg róluk különféle nyelveken. Szóval illik tudni, hogy minden élő dolog sugárzik. Infravörös fényben lefényképeztek például egy üres parkolóhelyet, ahol néhány órával azelőtt autók szusszantották ki hőjüket, rezgéseiket. A fényképen ott állnak a már eltávozott autók, ugyanazon a helyen, amelyet egy időre elfoglaltak. Alakjuk, színük látható. Kicsit rezegnek ugyan, de plasztikusak. Mit kezdjünk velük az „emberi időben”? A parkoló üres. Ami volt, az van is – egy másik időkategóriában.

Ha már a fényképeknél tartunk, beszéljünk csak Kronosz embert fogva tartó, ravasz időcsalásairól. Arról, hogy ez a valami mennyire képlékeny, rögzíthetetlen, viszonylagos. Hol elnyúlik, hol összezsugorodik. Vannak évszázadoknak tűnő percek, és pillanatként érzékelt évtizedek. Az „álompercek” teremtik a legkülönösebb élményeket. Akad olyan eszméletlen álomgödörbe hulló néhány másodperc, amely alatt egész életnyi cselekményt szenved, örül, fél, tevékenykedik át a pillanatalvás foglya. Franz Werfel Halljátok az igét! című nagyszerű művének író főhőse Izraelbe látogatva átélte Jeremiás próféta egész korszakát, annak minden hiteles, történeti részletével, szereplőivel, tragédiáival, mialatt csuklóját felemelve a karórájára nézett, s azután újra felpillantott a tájra. Magam is feljegyeztem egyik tanítványom beszámolóját arról, hogy faliórájával szemben délután elszundított a karosszékében ülve, és olyan intenzív, hosszú álomiszapba ragadt, amely legalább fél évszázadnyi keserves történéssorba kényszerítette bele. Amikor sikerült végre kitépnie magát e kellemetlen időhurokból, az órára pillantva látta, hogy mindössze öt percet aludt a karosszékben.

Van még egy meglepő, de mindenki által tapasztalt, logikus és cáfolhatatlan törvénye is a földi időbe zárt embernek.