Chris Carter

KIVÉGZÉS

Chris Carter

KIVÉGZÉS

Második, javított kiadás

A mű eredeti címe

The Executioner

Copyright © Chris Carter, 2010

Hungarian translation © Őri Péter

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

ŐRI PÉTER

Szerkesztette

SZALA BOGLÁRKA

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 963 452 548 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Samantha Johnsonnak... örökké

Köszönetnyilvánítás

Jóllehet a szerző egymaga ír, úgy tapasztaltam, hogy egy regény mögött sohasem egy ember teljesítménye áll.

Sokan sokféleképpen és nagylelkűen járultak hozzá ehhez a munkához, és habár több teljes oldal köszönetnyilvánítás sem lenne elég, hogy kifejezzem a hálámat, szeretném, ha tudnák, hogy nélkülük ez a regény sohasem készülhetett volna el.

Külön hálával tartozom Samantha Johnson szeretetéért, múlhatatlan türelméért, megértéséért és azért, hogy végig mellettem állt. Darley Andersonnál és Camilla Boltonnál jobb irodalmi ügynököt egy szerző sem kívánhat magának. Ők valóban az én irodalmi őrangyalaim. Maradva még az angyaloknál, őszinte köszönettel tartozom a Darley Anderson Irodalmi Ügynökség minden dolgozójának, vagyis Darley angyalainak. Ugyancsak köszönöm a fáradhatatlan munkát az egyesült királyságbeli Simon & Schuster kreatív és tehetséges munkatársakból álló, szuper kiadói csapatának. Örök hálával tartozom a fantasztikus szerkesztőmnek, Kate Lyall Grantnek és bámulatos kiadóimnak, Ian Chapmannek és Suzanne Baboneau-nak.

Ugyancsak szeretnék köszönetet mondani az olvasóimnak, valamint mindazoknak, akik az első regényem megjelenése óta támogatnak.

1. fejezet

– A sors iróniája, hogy az életben egyedül a halál biztos, nem gondolod? – A férfi hangja fesztelen volt, a testtartása nyugalomról árulkodott.

– Kérem... nem muszáj megtennie. – Ezzel szemben a földön fekvő férfi rettegett. A hangját könnyek és vér tette fojtottá. Meztelen és kimerült volt, egész testében remegett. A karja a feje fölé nyúlt, a csuklója egy bontott téglából emelt falhoz volt láncolva.

Középkort idéző börtönné alakították át a sötét helyiséget a pincében. Mind a négy falon nehéz fémbilincsek lógtak. A levegőben vizelet gyomorforgató szaga terjengett, és szüntelen zúgott a sarokban lévő doboz, amelyet a támadó rakott oda. A helyiség hangszigetelt volt, és szökésbiztos. Ha valaki egyszer idekerült, csak akkor juthatott ki, ha kiengedték.

– Nem számít, hogyan élted az életed – folytatta a férfi, tudomást sem véve a vérző alakról. – Az sem számít, mekkora vagyont harácsoltál össze, mit értél el, kiket ismertél, vagy mit reméltél még. A végén mindannyiunkkal ugyanaz történik: mind meghalunk.

– Kérem, az isten szerelmére, ne tegye!

– Egyedül az számít, hogyan halunk meg.

A földön fekvő férfi vért köhögött fel.

– Vannak, akik természetes halált halnak, fájdalmak nélkül, akkor, amikor az életük végére érnek. – Kínzója bizarr, gurgulázó nevetést hallatott. – Vannak, akik évekig szenvednek gyógyíthatatlan betegségektől, és minden percükben azért küzdenek, hogy pár másodperccel tovább élhessenek.

– Én... én nem vagyok gazdag. Nincs nagy vagyonom, de minden a magáé lehet.

– Csitt! – A másik az ajkához emelte a mutatóujját, mielőtt suttogva folytatta volna: – Nem kell a pénzed.

Újabb véres köhögés.

– Aztán vannak, akik nagyon lassan halnak meg – húzódott gonosz mosolyra az ajka. – A halálos fájdalom órákig... napokig... – magyarázta tovább rideg hangon –, akár hetekig is eltarthat. Tudtad, hogy ha az ember érti a dolgát, akkor ennek semmi sem szab határt? – Szünetet tartott.

Egészen idáig a leláncolt férfi észre sem vette a másik kezében lévő szögbelövőt.

– És én aztán nagyon értem a dolgomat. Ha megengeded, most bemutatnám! – Rálépett a földön fekvő áldozat eltört bokájából kiálló csontra, majd közelebb hajolt, és gyors egymásutánban három szöget lőtt a térdébe. Éles fájdalom áradt szét a férfi lábában. Még a levegőt is kiszívta a tüdejéből, és pár pillanatra elhomályosította a látását. A szögek csupán hét és fél centiméter hosszúak voltak. A láb túloldalát nem szakították át, de elég élesek voltak ahhoz, hogy kárt tegyenek csontban, porcban és szalagban.

A leláncolt férfi zihálva vette a levegőt. A fájdalom ellenére beszélni próbált. – Kérem... kérem. Van egy beteg lányom. Ritka betegségtől szenved, és egyedül rám számíthat.

A furcsa, gurgulázó nevetés újra betöltötte a helyiséget. – Azt hiszed, ezzel meghatsz engem? Hadd mutassam meg, mennyire! – Megfogta az egyik kiálló szög fejét, és ameddig csak lehetséges volt, lassan az egyik oldalra húzta; mintha csak egy csavarhúzóval nyitott volna ki egy festékesdobozt. A ropogás ahhoz hasonlított, mint amikor valaki üvegszilánkokra lép.

A földön fekvő alak ordított a fájdalomtól, ahogy a fém tovább törte a csontot. A másik csak akkora erőt fejtett ki, hogy leküzdje az ellenállást, és darabokra törje a térdkalácsot. Csontszilánkok fúrtak át idegeket és izomrostokat. A leláncolt férfit émelygés fogta el, mire a felette álló többször is arcul ütötte, nehogy elveszítse az eszméletét.

– Tarts ki! – suttogta. – Azt akarom, hogy minden pillanatát élvezd. Még nem értünk a végére.

– Miért... miért csinálja ezt?

– Hogy miért? – A férfi megnyalta cserepes ajkát, és elmosolyodott. – Megmutatom, hogy miért. – Előhúzott egy fényképet a zsebéből, és a leláncolt férfi arca elé tartotta.

Az áldozat zavarodott tekintettel, másodpercekig vizsgálta a fényképet. – Ezt nem értem. Mi a...? – Aztán megdermedt, amikor rájött, mit lát. – Te jóisten!

A férfi erre közelebb lépett, az ajka szinte hozzáért a másik vérző füléhez.

– Képzeld! – suttogta, és a sarokban lévő fadobozra pillantott. – Pontosan tudom, hogy mitől rémülsz halálra.

2. fejezet

Úgy egy hét volt hátra karácsonyig, és Los Angelesben már ünnepi hangulat uralkodott. Az utcákat és a boltok kirakatait mindenütt színes lámpák, mikulások és műhó díszítették. Hajnali fél hatkor kísértetiesen nyugodt tempóban lehetett keresztülautózni Los Angeles déli részén.

Előtérben a magas, kopár kaliforniai diófákkal, a kis templom homlokzata fehéren ragyogott a boltíves fakapu fölött. Képeslapra való látvány volt – leszámítva az épület körül sürgő-forgó rendőröket és a sárga helyszínelőszalagot, amellyel a kíváncsi bámészkodókat tartották távol.

Az égbolton sötét felhők gyülekeztek, amikor Robert Hunter kiszállt a kocsiból, kinyújtóztatta a végtagjait, és a tenyerébe lehelt, mielőtt felhúzta volna a bőrdzsekije cipzárját. Igyekezett felkészülni a Csendes-óceán felől érkező egyre hidegebb szélre, és ahogy az eget tanulmányozta, tudta, hogy pár perc múlva elered az eső.

A Los Angeles-i rendőrség rablási és gyilkossági osztályának egyik csoportja a speciális ügyek részlege. Az egység sorozatgyilkosokkal és olyan kiemelt gyilkossági ügyekkel foglalkozik, amelyek több időt és nagyobb szakértelmet követelnek. Hunter a részleg legkiválóbb nyomozójának számított. Fiatal társa, Carlos Garcia keményen megdolgozott azért, hogy nyomozó lehessen, és a többséghez képest gyorsabban érte el a célját. Az iskolapadból a Los Angeles-i rendőrség központi irodájához került, ahol bandatagokat, fegyveres rablókat és kábítószer-kereskedőket juttatott rács mögé a város északi részén, mielőtt állást ajánlottak neki a speciálisoknál.

Miközben Hunter az övére csatolta a rendőrségi jelvényét, észrevette, hogy Garcia egy fiatal rendőrrel beszélget. A korai időpont ellenére a társa lendületesnek és ébernek látszott. Hosszú, sötét haja még vizes volt a reggeli zuhany után.

– Nem úgy volt, hogy ma szabin vagyunk? – kérdezte Garcia a bajsza alatt, amikor Hunter odalépett hozzájuk. – Terveim voltak mára.

Hunter néma biccentéssel kívánt jó reggelt a rendőrnek, aki viszonozta az üdvözlést. – Mi a speciális ügyek részlegénél dolgozunk, Carlos – dugta a kezét a zsebébe. – Ránk az olyan szavak, mint a szabadság, a fizetésemelés, az ünnep és a pihenés, nem vonatkoznak. Ezt már igazán megtanulhattad volna.

– Gyorsan tanulok.

– Voltál már bent? – kérdezte Hunter, miközben világoskék szemével a templomot pásztázta.

– Most értem ide.

Hunter a fiatal rendőrre nézett. – És maga?

A majd két méter magas, jó felépítésű rendőr Hunter kíváncsi tekintetét állva idegesen végigszántott rövidre vágott, fekete haján. – Még én sem jártam bent, uram, de úgy tudom, nem egy épületes látvány. Látja azt a két kollégát? – A templomtól balra álló két sápadt, egyenruhás rendőrre mutatott. – Ők érkeztek először a helyszínre. Ahogy hallottam, húsz másodperc múlva már rohantak kifelé, és a lelküket is kihányták. – Gépiesen a karórájára pillantott. – Öt perccel utánuk értem ide.

Hunter megmasszírozta a tarkóját, kitapintva az ott lévő durva, egyenetlen heget. A tekintete végigsiklott a sárga szalag mögött összeverődött tömegen. – Van magánál fényképezőgép? – szegezte a kérdést a rendőrnek, aki tagadólag rázta a fejét, és a homlokát ráncolta.

– És mobiltelefon?

– A magánmobilommal lehet fényképezni. Miért kérdi?

– Azt szeretném, ha lefényképezné a bámészkodókat.

– A bámészkodókat? – kérdezett vissza zavarodottan a rendőr.

– Igen, de feltűnés nélkül. Csináljon úgy, mintha a templom környékéről készítene felvételeket, vagy valami. Próbálja meg az összes bámészkodót lefényképezni. És különböző helyekről. Mit gondol, menni fog?

– Igen, de...

– Bízzon bennem! – nyugtatta Hunter. – Majd később elmagyarázom.

A rendőr lelkesen bólintott, azután benyúlt a járőrkocsiba, és kivette a mobiltelefonját.

3. fejezet

– Na, a keselyűk már itt köröznek – jegyezte meg Garcia, ahogy közeledtek a sárga helyszínelőszalaghoz. Újságírók nyomakodtak a bámészkodók elé a szalag mögött, és másodpercenként villant egy-egy vaku. – Szerintem hozzájuk hamarabb eljut a hír, mint hozzánk.

– Ez így van – erősítette meg Hunter –, és nagyon jól fizetnek minden információért.

A helyszínelőszalag mögött álló egyenruhás bólintott, ahogy Hunter és Garcia átbújt a szalag alatt.

– Hunter nyomozó! – kiáltott oda egy alacsony, kövérkés, kopasz újságíró. – Mit gondol, vallási indíttatású gyilkosság történt?

Hunter odafordult az újságírókhoz. Megértette az aggodalmukat. Odabent, abban a kis templomban, valakinek elvették az életét, és ők már tudták, ha Robert Huntert bízták meg a nyomozással, akkor a gyilkos különös kegyetlenséggel járt el.

– Csak most értünk ide, Tom – felelte nyugodtan. – Még nem jártunk odabent. Jelen pillanatban valószínűleg többet tudsz, mint mi.

– Elképzelhető, hogy sorozatgyilkossal van dolgunk? – kérdezte egy magas, szemrevaló, barna hajú nő. Vastag télikabátot viselt, a kezében kis diktafont szorongatott. Hunter még sohasem találkozott vele.

– Nem volt érthető, amit az előbb mondtam? – morogta a nyomozó Garciára nézve. – Akkor azok számára, akik nehezen tudnak követni, lassan megismétlem. – Egyenesen a nőre nézett. – Csak most ér-tünk ide. Még nem jár-tunk o-da-bent. És igazán tudhatnák, mi a szokás. Ha bármire kíváncsiak, meg kell várniuk a hivatalos rendőrségi sajtótájékoztatót. Már ha lesz egyáltalán.

A nő Hunter szemébe nézett, mielőtt elnyelte volna a tömeg.

Egy helyszínelő várta a két nyomozót a templom kopott kőlépcsőjén, kezében egy-egy fehér kapucnis overallal.

Amint beléptek a templomba, megütötte az orrukat a bűz – verejték, korhadt fa és vér átható fémes szaga keveredett a levegőben.

A bejárati lépcsőtől az oltárig vezető szűk folyosó választotta el a vöröstölgyből készült padok két hosszú sorát. A Hét Szent katolikus templomban egy forgalmas napon közel kétszáz hívő is elfért.

A helyszínelők által használt, fémtalapzaton álló két nagy reflektor fénye világította be a szűk teret. A természetellenes ragyogásban minden kontúr élesnek és ridegnek látszott. A folyosó végén, az oltárnál és a jobbra lévő gyóntatószéknél három helyszínelő fényképezett, és rögzítette a nyomokat.

A kapu becsukódott a két nyomozó mögött. Hunter ugyanazt az izgalmat érezte, mint mindig, amikor új bűnügyi helyszínen járt.

A helyszínelők meghallották a közeledő léptek zaját, és abbahagyva a munkát, nyugtalanul felpillantottak. A két nyomozó megállt az oltárhoz vezető lépcsőnél.

Amerre csak néztek, mindenütt vér volt.

– Jézus Mária! – motyogta Garcia, és az arcához kapta a kezét. – Ez meg mi az isten?

4. fejezet

Az Egyesült Államok településeinek többségéhez képest az Angyalok városában viszonylag enyhék a telek. A hőmérő higanyszála ritkán süllyed tíz Celsius-fok alá, de egy Los Angeles-inek az már éppen elég hidegnek tűnik. Háromnegyed hatkor szitálni kezdett az eső. Ian Hopkins rendőr egyenruhájának ujjrészével letörölte a mobiltelefonja kijelzőjét, mielőtt újabb fényképet készített volna a templomnál összegyűlt bámészkodókról.

– Mi a francot csinálsz? – kérdezte Justin Norton rendőr. A kollégájával ő érkezett elsőként a helyszínre.

– Fényképezek – felelte Hopkins tréfálkozva.

– Minek? Betegesen vonzódsz a tetthelyekhez, vagy mi?

– Az egyik nyomozó kért meg rá.

Norton gúnyosan Hopkinsra nézett. – Nem tudom, feltűnt-e, de a tetthely arra van. – Hüvelykujjával hanyagul maga mögé, a templom irányába mutatott.

– A nyomozó nem a templomról akar képeket, hanem a bámészkodókról.

Norton arcára aggodalom ült ki. – Nem mondta, hogy miért?

Hopkins tagadólag megrázta a fejét.

– És miért mellmagasságban tartod a mobilt ahelyett, hogy néznéd is, amit csinálsz?

– A nyomozó nem akarja, hogy a bámészkodók megtudják, fénykép készül róluk. Próbálom kerülni a feltűnést.

– Ezek a speciálisok... – Norton a bal mutatóujjával megütögette a halántékát. – Ezek mind kibaszott elmebetegek. Érted, mire gondolok?

Hopkins vállrándítással elintézte a választ. – Azt hiszem, eleget fotóztam mára. És ha nem vigyázok, az eső szét fogja cseszni a mobilomat. Hé!... – szólt Norton után, ahogy az elindult. – Mi volt odabent?

A kollégája lassan megfordult, és Hopkins szemébe nézett. – Ugye te még újonc vagy?

– Ezen a héten lesz meg a három hónapom.

Norton megeresztett egy álszent mosolyt. – Nézd, több mint hét éve vagyok zsaru – mondta nyugodt hangon, miközben a szemébe húzta a sapkáját. – Hidd el, sok szart láttam már ebben a városban, de ilyet még soha. Velejéig gonosz emberek élnek itt. Ha jót akarsz, leadod azokat a fotókat, aztán mész tovább a következő melóra. Nem akarhatod, hogy rögtön a karriered elején annak a képe égjen bele a retinádba, ami odabent van. Ezt nyugodtan elhiheted nekem.

5. fejezet

Hunter mozdulatlanul állt. Próbálta befogadni a látványt, miközben az izgatottság szétáradt a testében. A gyóntatószék előtt, a kőpadlón, egy vértócsa közepén vékony, átlagos magasságú, papi reverendát viselő, lefejezett férfi feküdt a hátán. Az elhelyezését nem bízták a véletlenre. A lába terpeszben volt, a karja keresztben feküdt a mellkasán. Hunter azonban a fejre összpontosított.

Az ugyanis egy kutya feje volt.

Fakaróra húzták fel, majd az egészet beledöfték a nyak csonkjába, amitől a földön fekvő test egy torz, kutyafejű emberré vált.

A kutya szája széle bíborszínben játszott. Hosszú, vékony nyelve kilógott az eltorzult szájából, vérfoltok pettyezték. Tejszerűen fehér szeme tágra nyílt, és kifejezéstelenül bámult a semmibe. Rövid szőrét megalvadt vér borította. Hunter közelebb lépett, és a testhez guggolt. A kutyákhoz nem értett, de a fej alapján annyit meg tudott állapítani, hogy egy korcsé volt.

– Döbbenetes látvány, nem igaz? – kérdezte a rangidős helyszínelő, Mike Brindle, amikor közelebb ment a két nyomozóhoz.

Hunter felállt, és Brindle-re nézett. Garcia képtelen volt levenni a szemét a holttestről.

– Szia, Mike! – üdvözölte Hunter.

Brindle a negyvenes éveiben járt, vékonydongájú, nyakigláb ember volt. Joggal tartották Los Angeles egyik legjobb helyszínelőjének.

– Még mindig kínoz az álmatlanság? – kérdezte a nyomozótól.

– Még mindig – felelte vállrándítás kíséretében a másik.

Hunter krónikus álmatlansága nyílt titok volt a testületben. Hétéves korában, az anyja halála után kezdődött, és az évek múlásával egyre rosszabb lett. Tudta, ez csak az agy védekezőmechanizmusa, hogy ne kelljen szembesülnie a szörnyű rémálmokkal. Ám ahelyett, hogy megpróbált volna küzdeni ellene, megtanult együtt élni vele. Éjszakánként elegendő volt számára három, vagy ha kellett, két óra alvás.

– Na halljuk, mi történt? – kérdezte Hunter.

– Nemrég kezdtünk hozzá a munkához. Negyedórával ezelőtt értünk ide, úgyhogy ebben a pillanatban ugyanannyit tudunk, mint ti, egy dolgot leszámítva. – Brindle a holttestre mutatott. – Úgy tűnik, hogy ez itt a néhai Fabian atya.

– Úgy tűnik? – Hunter ösztönösen körbenézett a templomban. – Még nem találtátok meg a fejét?

– Még nem – felelte Brindle, majd kérdőn a két kollégájára nézett, akik tagadólag rázták a fejüket.

– Ki talált rá a holttestre?

– A ministráns, valami Hermano. Ez a látvány fogadta, amikor ma reggel belépett a templomba.

– Most hol van?

– Hátul – intett a fejével Brindle. – Vele van egy rendőr, és persze nem meglepő, hogy még az események hatása alatt van.

– Mikor állhatott be a halál?

– Már alakul a hullamerevség. Arra tippelnék, hogy nyolc, legfeljebb tizenkét órával ezelőtt. Az biztos, hogy valamikor tegnap este, nem pedig ma hajnalban.

Hunter fél térdre ereszkedett, és tovább vizsgálta a holttestet. – Védekezésnek nincs nyoma?

– Semmi – rázta a fejét Brindle. – Úgy tűnik, hogy más természetű seb nincs az áldozaton. Gyorsan végeztek vele.

Hunter tekintete most a vérnyomokat követte, amelyek a holttesttől indulva, a lépcsőn keresztül egészen az oltárig vezettek.

– Akkor sem javul a helyzet, ha felmész oda – jegyezte meg Brindle, követve Hunter tekintetét. – Ami azt illeti, akkor válik csak igazán bonyolulttá számotokra.

6. fejezet

Garcia végül elfordította a fejét a holttesttől, és a helyszínelőre meredt. – Ezt meg hogy érted?

Brindle megvakarta az orrát, és Garciára nézett. – Nos, nektek kell megfejtenetek, hogy mit jelent ez az egész. Nekem úgy tűnik, hogy azok a vérnyomok – és megrázta a fejét – nem véletlenszerűen kerültek oda.

– Emberi vér? – kérdezte Hunter.

– Úgy érted, nem a kutya vére? – kérdezett vissza Brindle, és a kutyafejre mutatott.

– Aha.

– Még nem tudjuk biztosan. Ránézésre elég nehéz megmondani. Elég hasonlóak.

Hunter lendületesen megmászta az oltárhoz vezető lépcsőt, Garcia és Brindle pedig követte. A helyszín vérben úszott, Brindle-nek azonban igaza volt: nem véletlenszerűen került oda. Valamiféle szimmetrikus képet alkotott. A padlón vékony, folytonos bíborszínű vonal húzott kört az oltár köré. Közvetlenül mögötte, a falon hosszú, egyenetlen csík húzódott átlósan, mintha valaki ecsetet merített volna a vérbe, és a fal felé suhintott volna vele. A valaha ropogós fehér oltárterítőt most több száz vércsepp pettyezte.

– Amikor ennyi vér borít egy ilyen nagy területet, akkor az általában kétféle küzdelemre utalhat – magyarázta Brindle. – Vagy a felek egymást tépve összevérzik a helyszínt, miközben körbe-körbetrappolnak, vagy a sérült áldozat megpróbál elmenekülni a támadójától.

– A vérnyomok sem verekedésre, sem menekülés közbeni küzdelemre nem utalnak – mondta Hunter a mintát figyelve. – A köztük lévő távolság meg az alakzatuk túlságosan szimmetrikus, szinte már mértani pontosságú. Ezt a vércsíkot a gyilkos húzta szándékosan, nem az áldozat – tette hozzá nyugodt hangon.

– Egyetértek – közölte Brindle, és keresztbe fonta a karját a mellkasán. – Nem volt semmiféle küzdelem, és Fabian atyának esélye sem volt a menekülésre.

– Nekem az nem egyértelmű, hogy ha a papot ott ölték meg – Garcia a holttest felé mutatott –, akkor hogy került ide ez a sok vér?

Brindle megvonta a vállát.

Hunter közelebb lépett az oltárhoz, és óvatosan megkerülte. A padlón húzódó vékony vércsíkot tanulmányozta. Azután állt csak meg, hogy megtett egy teljes kört.

– Milyen magas vagy, Mike?

– Egy-kilencvenhárom. Miért?

– És te, Carlos?

– Egy-nyolcvannyolc.

– Gyere csak ide! – Hunter közelebb intette magához Garciát. – Lassú tempóban sétálj velem egyet – mondta a partnerének, amikor az odalépett mellé. – Maradj úgy harminc centire a vércsíktól. Sétálj természetesen, és haladj lépésenként. Innen indulj. – Az oltár közepe mögött lévő pontra mutatott a padlón.

A másik két helyszínelő abbahagyta a munkát, és csatlakozott a reflektor mellett álló Mike Brindle-hez.

Garcia négy lépést tett meg, amikor Hunter szólt neki, hogy álljon meg. Hunter lehajolt, és ellenőrizte, milyen messze van a partnere lába a csíktól, majd intett neki, hogy haladjon tovább. Négy lépéssel később Hunter ismét szólt, hogy álljon meg. Négy lépéssel később pedig Garcia megtette a teljes kört.

– Ez összesen tizenkét lépés volt – mondta Garcia izgatott tekintettel.

Hunter most odahívta magához Brindle-t, és ugyanarra kérte, mint az előbb a társát.

– Nekem tizenegy lépés volt – mondta Brindle, miután ő is megtette a teljes kört.

– Szerintem a gyilkos olyan magas lehet, mint Garcia – vonta le a következtetést Hunter. – Egy-nyolcvannyolc, plusz-mínusz egy-két centi.

7. fejezet

Brindle kíváncsi tekintete egy pillanatra még a vércsíkon időzött, mielőtt Hunterre vándorolt volna. – Mégis hogy jutottál erre a következtetésre?

– Ezek miatt az elkülönülő csíkok miatt. – Hunter két helyen is a padlóra mutatott az oltár körül. A vércseppek itt egy-egy harminc centiméteres, kifelé tartó, a kör alakú nyomtól elkülönülő csíkot alkottak.

A két másik helyszínelő odalépett Brindle mellé.

– Ezt most nem értem – mondta az egyikük.

– Ha vérrel kellene kört festened e köré az oltár köré, mit csinálnál, ha nem lenne nálad ecset? – tette fel a kérdést Hunter.

– Ennyi vérrel megtöltenék egy kelyhet, és a földre önteném a tartalmát – kínált egy megoldást a helyszínelő, miközben a holttest körüli vértócsát bámulta.

– Túl macerás – vetette ellen Hunter. – Nem tudnád irányítani az öntést, hacsak nincs nálad csőrös edény.

– Ezt egyébként is csöpögtették – mondta magabiztosan Brindle. – A vért nem öntötték a földre, hanem csöpögtették.

– Nekem is ez a gyanúm – bólintott Hunter.

– Jó, de ebből hogy következik az elkövető magassága? – erősködött az egyik helyszínelő.

– Képzeld el, ahogy valaki egy vérrel átitatott tárggyal a kezében megkerüli az oltárt – magyarázta Hunter, és az oltár elé lépett. – A többlet közben a földre csöpög.

– Egy gyertyához hasonló kisebb tárgyra gondolsz? – kérdezte az alacsonyabb helyszínelő, és a kanócánál fogva megemelt egy félig leégett gyertyát. Az alja piroslott, mintha vérbe mártották volna. – Az oltártól balra találtam. – Közelebb vitte, hogy mindkét nyomozó és Brindle is szemügyre vehesse.

– Ez lesz az – értett egyet vele Hunter.

– Zacskóba vele! – adta ki a parancsot Brindle.

– Vagyis a gyilkos belemártja a gyertya végét a vérbe, és azzal megfesti a kör alakú csíkot – fogalmazott a helyszínelő, miközben nejlontasakba csúsztatta a gyertyát. – Na de mivel magyarázod az elkülönülő csíkokat?

– A viasz nem igazán nedvszívó anyag – magyarázta Hunter. – Kevés vér tapad rá, így hamar megszakad a csöpögtetés.

– Úgyhogy a gyilkosnak újra és újra bele kellett mártania a vérbe – erősítette meg Garcia.

– Ahogy mondod.

Brindle elgondolkodott. – Szóval kiszámoltad, hogy a gyilkos csak négy lépést tehetett meg, mielőtt újra bele kellett mártania a gyertyát a vérbe.

Hunter bólintott. – Szerintem a vérrel teli edényt a testéhez közel tartotta. Az abból kicsöpögő vér húzta a nyomhoz vezető elkülönülő csíkokat.

– És ezek pontosan Garcia negyedik lépése után húzódnak – vonta le a következtetést Brindle.

Hunter ismét bólintott. – A te lépéseid túlhaladtak rajtuk, az enyéim rövidebbek voltak. Én egy-nyolcvanhárom vagyok.

– De miért festett kört az oltár köré? – kérdezte Garcia. – Valamiféle szertartást végzett?

Erre senki nem válaszolt. Mindenki a gondolataiba merült.

Végül Brindle törte meg a csendet. – Ahogy már mondtam, nektek kell megfejtenetek ezt az egészet. A vércsíkokat, a pap nyakába szúrt kutyafejet... Az a gyanúm, hogy a gyilkos üzenni akart valamit.

– Aha, és az üzenet elég világos: „Kibaszott elmebeteg vagyok” – dünnyögte Garcia, miközben ismét a holttestet bámulta.

– Láttál már valaha ehhez foghatót, Mike? – kérdezte Hunter, és fejével a holttest felé intett. – Úgy értem, hogy valakinek egy kutya fejét szúrják bele a nyakába?

Brindle tagadólag rázta meg a fejét. – Elég sok borzalmas és bizarr dolgot láttam, de ez még nekem is új.

– Biztos, hogy jelent valamit – mondta Garcia. – Nem hiszem, hogy a gyilkos csak szórakozásból csinálta.

– Gondolom, ha még a fejet sem találtátok meg, akkor a fegyver sem került elő – jegyezte meg Hunter, miközben már a falon lévő vércsíkokat tanulmányozta.

– Eddig még nem.

– És nincs ötletetek, mi lehetett?

– A boncolás remélhetőleg erre a kérdésre is választ ad majd, de annyit mondhatok, hogy tiszta munkának látszik. Nincsenek metszések, sem szakadások. Egész biztos, hogy nagyon éles eszközzel csinálták. Egy tiszta vágással elintézték a dolgot.

– Mondjuk egy fejszével? – vetette fel Garcia.

– Persze, ha a gyilkos elég rátermett és erős.

Hunter a homlokát ráncolta, ahogy ismét szemügyre vette az oltárt. A vérfoltos terítőn kívül csak egy tárgyat hagytak rajta. Egy ezüstkeresztekkel díszített aranyozott kelyhet. Az oldalán feküdt, mintha fellökték volna. A csillogó felszínen vérfoltok voltak. Hunter odahajolt, és úgy tekeredett, hogy anélkül nézhessen bele, hogy hozzáérne.

– Ebben a kehelyben vér van – mondta, miközben tovább vizsgálgatta a szent kupát.

– És ez meglep téged? – kérdezte nevetve Brindle. – Nézz csak körbe! Mindenütt vér van, Robert. Mintha vérbomba robbant volna föl idebent.

– Szerintem a gyilkos ezt használta vérrel teli edényként, és ebbe mártogatta a gyertyát – vetette ellen Garcia.

– Egyetértek, mégis... – Hunter intett a többieknek. Garcia meg Brindle odalépett, és lehajolt, hogy szemmagasságba kerüljön a kehellyel. Hunter a peremen lévő elmosódott lenyomatra mutatott.

– Nem hiszek a szememnek! Száj lenyomatának látszik – mondta meglepetten Brindle.

– Álljunk csak meg! – Garcia elkerekedett szemmel hátrahőkölt. – Úgy érted, a gyilkos megitta a pap vérét?

8. fejezet

A szoba kicsi volt, rosszul megvilágított, és puritánul berendezett. Az egyhangú kék-fehér mintás tapétával borított falakat vallási rajzok díszítették. A keleti falnál mahagóniból készült polc magasodott, rajta öreg, keménytáblás könyvek. A bejárattól jobbra aprócska teakonyha. A konyha és a hátsó fal közötti részt uraló fémkeretes ágyon rémültnek látszó fiú ült. Vékony volt, úgy százhetven centiméter magas lehetett, az arca beesett volt, apró, barna szeme közel ülő, orra elvékonyodó.

– Köszönjük, innen már miénk a fiú – mondta Hunter a könyvespolcnál álló egyenruhás rendőrnek, amikor Garciával belépett a szobába. A fiú mintha észre sem vette volna őket. Mereven bámulta a kezében tartott, érintetlen csésze kávét. A szeme sírástól volt véreres és duzzadt.

Hunter észrevette, hogy vízforraló kanna pihen a kétplatnis villanyfőzőn.

– Hozhatok egy másik csésze kávét? A kezedben lévő már biztosan kihűlt – mondta, miután távozott az egyenruhás rendőr.

A fiú végre felnézett, a szemében rettegés ült. – Nem, köszönöm, uram – felelte suttogva.

– Nem bánod, ha leülök? – kérdezte Hunter, és közelebb lépett.

A fiú válaszképpen félénken megrázta a fejét.

Hunter leült a fiú mellé az ágyra. Garcia inkább állva maradt.

– Engem Robert Hunternek hívnak, és a gyilkossági osztály nyomozója vagyok. Az a magas, rusnya fickó pedig a partnerem, Carlos Garcia nyomozó.

Halvány mosolyra húzódott a fiú ajka, ahogy lopva Garciára pillantott. Hermano Cordobesként mutatkozott be.

– Szeretnéd, ha inkább spanyolul beszélgetnénk, muchacho{1}? – kérdezte Hunter, és előrehajolva, könyökét a térdén pihentetve, Hermano testtartását utánozta.

– Nem, uram. Angolul is jó lesz.

Hunter megkönnyebbülten felsóhajtott. – Ennek igazán örülök, ugyanis a muchachóval többé-kevésbé kimerült a spanyoltudásom.

Ez alkalommal bevált a húzása, és a fiú szélesen elmosolyodott.

Eleinte arról beszélgettek, hogy miként lett ministráns Hermanóból a Hét Szent-templomban. Tizenegy éves volt, amikor utcai koldusként találkozott Fabian atyával. Két héttel ezelőtt töltötte be a tizennégyet. Elmagyarázta, hogy tízéves korában szökött el otthonról az erőszakos apja elől.

Az ablakot takaró régi függönyökön át lassan bekúszott a napfény a szobába. Hunter úgy döntött, hogy a fiú kellőképpen megnyugodott, és ideje komolyabb témákra terelni a szót.

9. fejezet

– El tudnád mesélni, hogy mi történt ma reggel? – kérdezte nyugodt hangon Hunter.

Hermano szája megremegett, a nyomozóra nézett. – Negyed ötkor ébredtem, lezuhanyoztam, majd imádkoztam, aztán háromnegyed ötkor átmentem a templomba. Mindig korán érek ide. Az én feladatom, hogy mindent előkészítsek a fél hetes első misére.

Hunter barátságosan rámosolygott, hagyta, hogy a fiú a maga tempójában meséljen.

– Amint beléptem a templomba, már tudtam, hogy valami baj van.

– Miből tudtad?

Hermano a szájához emelte a jobb kezét, és rágni kezdte a körmét az egyik ujján. – Még égett pár gyertya. Pedig Fabian atya mindig eloltotta őket, miután bezárta a templomot.

– Fabian atya mindig maga zárta be a templomot?

– Igen. – A fiú egy másik ujján kezdte el rágni a körmét. – Olyankor csak az övé volt a templom. Nagyon szerette a napnak azt a részét. – Hermano hangja elcsuklott, és könnyek csorogtak végig az arcán.

Hunter papír zsebkendőt húzott elő a dzsekije zsebéből.

– Köszönöm, uram. Sajnálom, hogy...

– Nem kell bocsánatot kérned – mondta megértően Hunter. – Ráérünk. Tudom, hogy most nehéz neked.

Hermano megtörölte az arcát, és nagyot sóhajtott. – Rögtön láttam, hogy az oltárt felforgatták. A gyertyatartókat leverték a földre, a kelyhet felborították, a terítő piszkosnak látszott. Bemocskolták valamivel.

– Láttál valakit a templomban?

– Nem, uram. Nem hiszem, hogy rajtam kívül lett volna ott valaki. Csend volt, mint hajnalban mindig. A kapu be volt zárva.

– Értem, és utána mit csináltál? – kérdezte Hunter. Mereven nézte Hermanót, figyelte, hogyan reagál.

– Odamentem az oltárhoz, hogy megnézzem, mi történt. Azt hittem, valaki betört a templomba, és mindent lefújt festékkel. Tudják, mint a graffitisek. Ez nem éppen a legjobb környék. Az itteni bandák egy része semmit nem tisztel. Még a mi Urunkat, Jézus Krisztust sem.

– Korábban volt már összetűzésetek bandákkal? – kérdezte Hunter, miközben Garcia felmérte a konyhát.

– Az az érdekes, uram, hogy sosem volt velük bajunk. Fabian atyát mindenki szerette.

– Na és törtek be már hozzátok? Úgy értem, a templomba, vagy éppen a paplakba?

– Nem, uram, soha. Itt nincsenek értékek.

Hunter bólintott. – Na és azután mi történt?

– Fogalmam sem volt, mit csináljak. Tudtam, hogy semmiképpen sem takaríthatom ki és készíthetem elő a templomot a fél hetes misére. Aztán amikor átmentem az oltár túloldalára, megláttam azt a földön, a gyóntatószéknél, és pánikba estem. Azt hittem, az maga az ördög.

– Az ördög? – Hunter felvonta a szemöldökét.

Hermano ismét sírva fakadt. – Az a csupa vér, kutyafejű férfi. Úgy nézett ki, mint az ördög. De aztán láttam, hogy Fabian atya az.

– Miből láttad? – kérdezte Garcia.

– A gyűrűből.

– Miféle gyűrűből?

– Nagy aranygyűrű a bal kezén, rajta Sárkányölő Szent György – mondta Hunter. Felemelte a kezét, és megmozgatta a gyűrűsujját.

Garcia az ajkába harapott. Mérges volt magára, amiért nem vette észre a gyűrűt még a templomban.

– Úgy van, uram – mondta Hermano, és láthatóan le volt nyűgözve. – Fabian atya sohasem vette le. Azt mesélte, hogy még a nagymamájától kapta. Amint megláttam a gyűrűt, tudtam, hogy ő az. Fabian atya volt az. – Hermano hangosan sírva fakadt, és a tenyerébe temette az arcát. Annyira zokogott, hogy az egész teste beleremegett.

10. fejezet

Hunter tudta jól, hogy a gyász és a csend együtt jár. Túl sok időt töltött már olyan emberek társaságában, akik átélték egy holttest felfedezésének megrázkódtatását. Nem sokra ment ilyenkor a szavakkal, még ha azok megnyugtatók voltak is. Újabb papír zsebkendőt nyújtott oda a fiúnak, és megvárta, amíg letörli a könnyeit. Amikor a ministráns végül Hunterre nézett, a szeme meggypiros volt.

– Egyszerűen nem értem, uram. Ki tenne ilyet Fabian atyával? Ő soha senkinek sem ártott. Mindig segített másokon. Nem nézte, hogy ki az. Azt sem, hogy mikor jött. Ha valakinek szüksége volt rá, mindig segített.

Hunter nyugodt, egyenletes hangon beszélt. – Értelmes fiúnak látszol, Hermano, úgyhogy nem fogok neked hazudni. Most még nincsenek válaszaink, de ígérem, mindent megteszünk, hogy előkerítsük az elkövetőket. Ha nem bánod, még feltennénk pár kérdést.

Hermano kifújta az orrát, és idegesen bólintott.

Hunter a zsebéből elővett egy tollat és egy kicsi fekete noteszt. – Mikor találkoztál legutoljára Fabian atyával?

– Tegnap este, uram, nem sokkal a gyónás előtt.

– És mikor kezdődött a gyónás?

– Háromnegyed kilenckor.

– Olyan későn? – vágott közbe Garcia.

– A gyónás általában délután négytől ötig tart – magyarázta Hermano. – De a karácsony előtti hetekben sokkal többen jönnek. Olyankor már nem elég a délutáni gyónás, úgyhogy Fabian atya egy órával zárás előtt tart még egy másodikat is.

Hunter felírt valamit a noteszába.

– Miután eljöttem a templomból, visszamentem a szobámba, imádkoztam, és lefeküdtem. Hajnalban keltem, fél ötkor.

– Hallottál bármit is, miután lefeküdtél? – Hunter szeme a szobát pásztázta.

– Nem, uram, semmit.

Hunter nem lepődött meg Hermano válaszán. A szobája egy különálló kis épületben volt a templom mögött. A zárt ajtók és a vastag falak miatt csak akkor hallhatott volna bármit is, ha a gyilkos hangszórókon kihangosítja a támadást.

– Gondolom, Fabian atya szobája is a folyosóról nyílik. Közvetlenül a tiéd mellett? – kérdezte Hunter, és finoman arrafelé intett a fejével.

– Igen, uram. – Hermano lassan bólintott, miközben a lehunyt szemhéját dörzsölte. Újabb könnycsepp gördült végig piros, érzékeny orrán.

Hunter adott neki egy kis időt, mielőtt folytatta volna. – Az elmúlt pár napban nem vettél észre valami furcsát Fabian atyán? Nem volt, mondjuk, feldúlt vagy ideges?

Hermano mélyen beszívta a levegőt az orrán keresztül. – Nem aludt jól. Néha hallottam, hogy kora hajnalban a szobájában imádkozott.

Hunter hátradőlt az ágyon, és a tollal megemelte a nehéz függöny alját. – Ugye azt mondtad, hogy te takarítod a templomot? És ezt az épületet is, beleértve Fabian atya szobáját?

– A szobáját nem, uram. – A fiú tagadólag rázta a fejét. – Fabian atya nagyon magának való volt. Mindig zárva tartotta a szobáját, és maga takarította.

Hunter ezt különösnek találta. – Nem tudod, hogy juthatunk be a szobájába?

A fiú félénken megrázta a fejét. – Oda csak Fabian atyának volt kulcsa.

Hunter összecsukta a noteszt, és visszacsúsztatta a zsebébe. Miközben feltápászkodott, végignézett a falakat díszítő, vallási témájú rajzokon. – Tudod, hogy eredetileg hogy hívták? – kérdezte, amikor Hermano már az ajtóhoz indult.

Garcia kérdőn pillantott Hunterre.

Hermano a két nyomozó felé fordult. – Brettnek.

Garcia a homlokát ráncolta. – És honnan kapta a Fabian nevet?

– Szent Fábiánról – felelte Hunter, és az egyik rajz felé bökött az állával. A képen egy fehérbe öltözött férfi volt látható, a fején fehér galamb ült.

– Pontosan – mondta Hermano. – Tudták, hogy mielőtt szentté avatták, Fábián pápa volt, és... – Hirtelen megdermedt, amikor eszébe jutott valami. A szeme elkerekedett. – Édes istenem!

– Mi a baj? – kérdezte meglepetten Garcia. Hol a fiúra nézett, hol Hunterre.

– Szent Fábián – ismételte elhaló hangon Hermano.

– Mi van vele?

– Ő is így halt meg. Őt is lefejezték.

{1} fiú (spanyol)