FOLK GYÖRGY

CENTREVILLE, UTOPIA

Könyv Guru

Budapest, 2024

Centreville lakóit idegtépő zajok, nyomasztó gépek és szerelmi látomások gyötrik. Az égre liften járnak, a város fölötti utakon könnyű szárnyas járművek repülnek. Elszabadulnak az indulatok, dühödt harcban áll az aszfalt és a virágos városi mezők. Megáll az ész. A sűrű levegőben fordulat érik. Centreville, Utopia.

Folk György mérnök, közgazdász, nemzetközi üzleti tanácsadó, tárgyalástechnikai szakértő, gondolkodó. Kutatási területei a nemzetközi konfliktuselmélet, az emberi szükségletek, a közlekedési és technológiai rendszerek végső racionalitása, valamint a társadalmi fenntarthatóság Ázsiában.

A mások figyelmébe hatolást a törvény szigorúan bünteti!

CENTREVILLE, UTOPIA

P-P

Crash

Marthe

Vincent

Jerôme

Robert

Meuss

Inouï

Marthe

Meuss

Jerôme

Marthe

Inouï

Meuss

Robert

Zeta

Meuss

Marthe

Vincent

Marthe

Meuss

Inouï

Vincent

Meuss

Vincent

Robert

Vincent

Erika

Robert

Inouï

Michel

Raoul

Marthe

Robert

Zeta

Meuss

Michel

Jerôme

Daniel

Robert

Inouï

Marthe

Michel

Jerôme

Marthe

Jerôme

Raoul

Robert

Jerôme

Meuss

Robert

P-P

P-P

Pierre-Paul Docente a polgármester fogadószobájában úgy süppedt a szalmaszínű fotelbe, mintha kazalba dőlt volna.

– Jelenleg kisebbségben vagyunk a közgyűlésben – magyarázta a polgármester, kialudt pipájával hadonászva. Az új parkigazgatónak szánt első szavait egyszerre fűtötte panasz és méltatlankodás. – Meuss-ék támogatása nélkül semmi nem megy át a közgyűlésen. Ők most a mérleg nyelve. Tudja, Docente, semmi mással nem törődnek. Korlátozzuk a teherforgalmat, létesítsünk görkorcsolyapályát a rakparton! Szorítsuk vissza az égéstermékek kibocsátását, és mindenekelőtt: zöldfelületeket! Vandalizmus helyett virágokat akarunk látni!

Nem is nyugodhatott meg addig, amíg a pipáját újra nem gyújtotta. Belepöfékelt, és abból erőt merítve most már meg tudta hallgatni Pierre-Pault, akit aznap délelőtt ünnepélyes keretek között a városházán neveztek ki Centreville-sur-Sloire Parküzemeltetésének főigazgatójává.

Pierre-Paul a Maidon százéves bérházai között nőtt fel. A földszinti lakás, ahol mindössze hárman laktak, egy kisebb palota lakosztályának is beillett volna. Ilyen magas szobákban éltek az iskolatársai is, s a házak az idős szülőkkel, nagyszülőkkel együtt öregedtek meg. A homlokzatok gipszdíszeit lassan szürkítette a por és a kipufogógáz, a szűk utcákon torlódott a forgalom, a nap sohasem sütött be az utcai ablakokon. Itt csavargott el iskola után Raoul DePortier-vel, itt veszítette el az apját, kilencévesen. Kevéssel ezután anyjával két szobába húzódtak vissza, és eladták a többit. Anyja serpenyőivel játszott, hogy a szobában ne maradjon egyedül. Délutánonként katekizmusra meg teniszórára járt. Órára menet meg vissza egyre gyakrabban fordult elő, hogy a lányokat nézte. Mi látszik ki a kabátból, a szoknya, blúz alól. Nézte, egyre nézte volna, és ez így is maradt teljes férfikorán át, nézte őket, kitartóan, céltalanul.

Amerre felnőtt, csak macskaköveket és falakat látott. A gimnáziumi túracsoportba a lányok iránti érdeklődése miatt jelentkezett. Az egész napos gyalogtúrák során azonban érdeklődése saját maga számára is váratlan irányba fordult. Bár javarészt a lányok között ballagva töltötte a napot, rabul ejtették a Centreville körül, a csatornák partján, a meghagyott erdők fái alatt még dúsan burjánzó növények. Az út mentén a gyalogbodza fogta meg, az árkok lapuleveleinek nedves szaga, a kikerics sárga szirmai. Még abban az évben osztályelső lett biológiából, majd elvégezte a Kertészeti Egyetemet.

A Parküzemet, amely a hatalmas város erdőinek, mezőinek, parkjainak és kertjeinek karbantartásáért felelt, s a tizenkilenc körzetben mintegy kétezerötszáz alkalmazottat foglalkoztatott, Pierre-Paul három botanikai kutatással eltöltött év után vette át. A parkközpont populációelemzési alosztályáról hamar elhelyezték a 3ième kertészeti telepére. Ott a nálánál alig idősebb telepvezető helyetteseként eseménytelen évek sora várt volna rá. Három hónapot sem kellett azonban várnia. Egy rosszul előkészített hajnali mentőmunka során a telep vezetőjére visszadőlt fatörzs zuhant. Gerincsérülése miatt munkára alkalmatlannak nyilvánították, és Pierre-Paul haladéktalanul a helyére lépett.

Amikor átvette a kerületi vezetést, a 3ième három parkját minden tavasszal rutinszerűen újrafüvezték, nyár elejére elborították a keréknyomok, az eldobott zacskók és a kutyapiszok, októbertől pedig minden sártengerré változott. Centreville városában a közparkok tetszés szerinti használata minden városi lakó hallgatólagos joga volt. Virágágyások mellé parkolt járművek mély keréknyomai, kitört cserjék, használt óvszer, fehérre száradt szardarabok. Néhány területbejárás után düh, dühös tenni vágyás fogta el.

Kezdeti ellenállásukkal mit sem törődve a virágültetőket járőrségbe szervezte. A 3iéme-ben a parkokat attól fogva éjszakánként kézifényszórókkal pásztázó őrök járták. Az első évben erősen túllépte a bérköltségvetést, a másodikban már megtakarított a megmaradt palántákon és a gyeptéglákon. A Városházára lelkendező levelek érkeztek, a kerületi lapokban elismerő cikkek jelentek meg.

Vezérigazgatói pályázatát tucatszor írta újra, és az utolsó pillanatban személyesen nyújtotta be. A felügyelőbizottság késhegyig menő vitában győztesnek hozta ki.

A vezérigazgató számára gyors egymásutánban peregtek a munkába zuhant évek. Nappal a vezető könyvelővel a költségvetés beosztásán törte magát, a telepvezetőkkel hadakozott, majd hat óra felé hazaindult. Változatlanul anyjával lakott a Maidon mellékutcájában. Pár év után visszavásárolta a szomszéd lakást. Közel negyvenévesen anyja esténként vacsorával várta. Behozta a tálakat a konyhából, és állva nézte, ahogy a fia eszik.

Ezután jöttek el napjának örömteli órái, szinte minden este, rögtön vacsora után kerékpárra ült, és szemlézett a város zöldterületein. Mindenütt körülvizslatott, a hiányosságokat kis marokgépébe jegyezte, közben pedig a nőkön legeltette a szemét. A formás női sziluett volt esti csemegéje. Mesterfokra fejlesztett technikával egyszerre volt képes a szemét egy dekoltázsából kifelé törekvő mellen vagy a sétányon ruganyos járással ringatott csípőn legeltetni, és közben figyelmesen szemügyre venni a mögötte látott sövényt vagy fatörzset.

Itt északon, nem messze az óceántól sokáig világosak a nyári esték. A könnyű ruhácskákban járó-kelő nők lépten-nyomon felkínálkoztak Pierre-Paul tekintetének, orrát betöltötte a vágott fű illata, az alábukni készülő nap vörösesre színezte a bokrok leveleit. Egy ilyen langy nyári estén kis időre lezökkent egy padra. Mellette fiatal nő nézett fel folyóiratából a szemüvege mögül. Megszólította az igazgatót, akinek a tekintete nagyon is észrevehetően az ő kötött kosztümjére tapadt.

– Maga mit keres itt mindig?

– Az igazgató vagyok – felelte Pierre-Paul.

– Miféle igazgató?

– Parki… parkigazgató.

– Ezé a parké?

– Ahogy mondja – vetette oda még zavartan Pierre-Paul, és ment tovább.

A Saint-Damian-szobor tövében lekuporodott, hogy jobban lássa, mitől fonnyadnak ott az árvácskák, guggoltában lesett vissza a nőre. Az másnap ugyanott várt rá, könnyen felgyűrődő, kurta ruhában. A férfi úgy tett, mintha meg sem ismerné, ám a nő már messziről integetett.

– Láttam magát a Gazette de Ville-ben. Dehát maga a Parkügy vezérigazgatója!

Pierre-Paul csak hallgatott, közben pedig hol lesunyta a szemét, hol meg gyors, mohó pillantással falta a nőt. Sziluettje mögött az első félretaposott, alacsony cserjéken túl még fekete árnyékot hagytak a laposan beeső napsugarak. A nő maga is pontosan látta, ahogy az igazgató tekintete zavarában a sűrű, bokros sötétséget keresi.

– Bejön velem oda? – kérdezte anélkül, hogy egyetlen további szót szólt volna.

Kézen fogva maga után húzta. Gyors lépésekkel, majd lejjebb hajolva, kevés zajjal előrement az erdősbe. Akkor állt meg, amikor a nyakában megérezte néma követőjének leheletét. Lehetetlen félszegségével a harmincon túli férfi csak gonosz játékra ingerelte. Órákat, teljes besötétedésig hosszú órákat töltöttek a bokrok mögött, mélyen a fák alá húzódva.

A férfi csókjaival mindenütt összenyálazta, elszakította a nő ruháját, végül belefáradva sikertelenségébe, hanyatt vetette magát a hangában, és elkeseredetten fújtatott. A nő megjátszott sértettséggel méltatlankodott.

– Miért, kije vagyok én magának? Mondja, ha szeretni akar, mondja csak ide bátran!

Odatartotta a fülét. A férfi megharapta a füle mögött, a nő ellökte, majd bevárta. A huzavona egyszer csak szó nélkül véget ért. A nő jobbra, a férfi balra csörtetett.

Bármilyen feldúlt volt is, Pierre-Paul közben jól megjegyezte a letört keresztágakat, egy-két szemétkupacot és egy bizonytalan eredetű sötét olajtócsát, egészen a liget mélyén, hogy másnap kiküldhessen oda egy kertészt. Mire visszaért a padnak döntött kerékpárjához, a nő már ott várta. Kinyitotta a kézitáskáját, tükrében nézte az arcát, és tüntetőleg nekiállt, hogy rendbe hozza magát. Könnyes szemmel hüppögött. Elővett egy kis erszényfélét, abból egy névjegyet, és odanyújtotta a férfinek. Aztán vállra rántotta retiküljét, és ruháját combja aljáig lesimítva szó nélkül faképnél hagyta. Első, tétova léptei még lassan követték egymást a férfi tekintete előtt, aztán elsietett, nyilván a földalatti közeli megállója felé.

A parkra hulló félhomályban felkapcsolódott az éjszakai világítás. Pierre-Paul ott maradt egyedül a kerékpárja mellett a lámpafényben, és a kartonkártyát böngészte. Marthe Gervais, újságírónő, magazinja: A Nő Joga a Férfire. Másnap estére találkát kért tőle. Egy bisztróban ültek össze, rögtön a lakása melletti utcában. Először életében mesélt magáról, az anyjáról, a lakásról, amelyben felnőtt és amelyben mindig is lakott. A nő megint szekálni kezdte:

– Szóljon, ha el akar venni, csak szóljon!

– Én… elvenném… – nyögte ki rá Pierre-Paul.

– Ha komolyan gondolja, elém kell térdelnie! – gúnyolódott Marthe. – Úgy kérje a kezem! – Pierre-Paul elébe térdelt, majd a rákövetkező felszólításra hosszasan csókolta a kezét.

A városházán persze soronkívüliséget kaptak, és még azon a héten össze is házasodtak. Marthe átköltözött a maidoni tágas lakásba, Pierre-Paul pedig kétszemélyes ágyat vásárolt a magáé helyére. Összeköltözésük után gyorsan kiderült, hogy egyáltalán nem értik meg egymást. Marthe néhány hónap után odahozta korábbi kapcsolatából született lányát, aki addig a nagyanyjánál lakott. A megújult anyai törődés mellett Pierre-Paul a második helyre szorult. Csak bámulta a feleségét, bámulta, ha vetkőzött, ha a toaletten ült, fürdött vagy fésülködött. Hozzányúlni csak akkor mert, ha erre Marthe kifejezetten felszólította. Elalvás előtt gyakran arra gondolt, valaki idegennel fekszenek egymás mellett, és leszorított szemhéja alatt feleségének sokféle látványa váltotta egymást. Rosszul aludt, sokat hánykolódott, csak reggelre vidámodott meg, amikor már úton volt az irodája felé.

Marthe vagy külön szobába zárkózva a billentyűzetét gyötörte, vagy sajtótájékoztatókra, bemutatókra ment. Késői fogadások meg hasonlók miatt sokszor esténként is a maga útját járta. Olyankor Pierre-Paul viselte a kis Erika gondját, készítette el a vacsoráját, és társalgott vele elalvás előtt. A kislány azzal hozta zavarba, hogy elalváskor mindig mellé kellett bújnia.

Állandó teniszpartnerével, Raoul DePortier-vel rendszerint a Saint-Sebastian melletti kifőzde teraszán ültek le játék után. Ha megivott egy kis kancsó vörösbort, feszülést érzett a nyelve hegyén, hogy elpanaszolja a helyzetét. Raoul azonban sietősen végzett a maga vizével, és rohant, hogy le ne késse egy ügyfelénél a beruházási értekezletet. A teniszben általában Raoul nyert, és olyankor adósának érezte magát, mivel a pályát a parkban, a város közepén Pierre-Paul biztosította.

A közös teniszezéseknek a legostobábban lett vége, Pierre-Paul bemelegítés közben belelépett egy nyitva felejtett locsolócsap mélyedésébe, lábfeje a csap alá szorult, és ínszakadást szenvedett. Az Hôpital de Dieu-ben hiába kapott luxusellátást és látogatták naponta a beosztottjai, nem játszhatott többé.

Pierre-Paul, még gipszben, feleségével és Meuss-szal ebédelt. Meuss falta a fogásokat, és evés közben is a választási harc alakulásáról beszélt. Marthe le sem vette róla a szemét. Ő akkor nem is vett észre semmit azon az ebéden, de a házasságuk ezt követően végképp hasznavehetetlennek bizonyult. Meuss úgy vonzotta Marthe-ot, mint gombostűt egy befolyásolhatatlanul mozgó mágnesvas tömb. Rátapadt, és nem mozdult róla. Ott volt mindig az első sorokban, ha a férfi valahol beszédet tartott, az utcán téblábolt a sajtótájékoztatói helyszínén, amikor pedig Meuss náluk vacsorázott, szárnyalt, nevetett, ragyogott.

Marthe esténként későn jött meg a munkából, és eltolta magától a férjét az ágyban. Pontosan a második házassági évfordulójuk utáni napon válókeresetet adott be, és elperelte a nagy lakást, amelyben kevéssel azelőtt még Pierre-Paul az anyjával lakott. Pierre-Paul addigra őszintén megszerette Erikát. Azzal a feltétellel, hogy továbbra is rendszeresen láthatja a kislányt, mindenbe beleegyezett.

Nem sokkal ezután Pierre-Pault a városházi közgyűlésben vehemensen támadni kezdte a jobboldal. Egy vetélytársa, aki az erőszakhívő jobboldal vezetőjének, Jeuneheure-nek személyes támogatását élvezhette, művészien használta ki azokat a heteket, amelyeket a parkigazgató az irodájától távol, a kórházban töltött.

– Ne aggódj, Pierre! – nyugtatta meg a főkönyvelőnő, és közben adatok tömegét szolgáltatta ki a politikai sajtónak.

Költségkezelését pazarlónak kiáltották ki, ellenlábasa ezzel szemben nagy megtakarításokat ígért. Megsúgták neki, ha lemond a megbízatásáról, ősztől egyetemi intézetvezetővé nevezik ki.

Pierre-Paul akkortájt álmatlanságtól szenvedett. Éjszakákon át egy sárga kabátos fiú forgott a fejében, akit egy kiégett limuzin mellett fogtak le a parkőrök. A rendőrség a parkokban elkövetett rongálásokra nehezen mozdult. A súlyosabb esetekben legtöbbször Pierre-Pault hívták először. Olyankor kocsi jött érte, és vitte a helyszínre, az utóbbi három évben szirénát is használhatott. Azon a télen kora hajnalban riasztották. Négy fiatal fiú felgyújtott egy nagy limuzint. Messzire látszó sárga viharkabátjukban állták körül, úgy gyönyörködtek az égésében. A parkőrök érkezésére mind megléptek, csak Daniel futott a karjukba. Ővele várták a füstölgő roncs közelében.

– Itt jönnek össze esténként. Betépnek, verik a gyerekeket, meg motoroznak. Aztán a motorról átteszik a seggüket a gennyes verdájukba. Meg se lehet békén maradni tőlük. Aki csak menne a lábán, vagy szép nyugisan leülne a fűre, az hová menjen?

Az egyetemistát, aki láthatóan nem volt zavarban, elengedték. Pierre-Paul pár hónappal később két másik fiúval látta viszont. Akkor a rendőrök gyűjtötték be őket. Michel, valami fejes egyetlen fiacskája, Vincent, egy nyápic, csupa szeplős képű meg ez a Daniel egy motoros bandával verekedett össze a Zenekioszk mellett. Az egyik motoros gengszternek kiütötték a szemét, napokon át ezzel voltak tele a szélsőjobbal szimpatizáló bulvárlapok. Pierre-Paul és néhány parkőre a három fiú mellett tanúskodott, így felfüggesztettel úszták meg.

Minden fronton erősödtek a nemzeti érzelmű támadások a hatalomhoz szokott jobbközéppel szemben. Az ipari termelés, a kivitel visszaesése miatt országosan is kongatták a vészharangot. Meuss is Docente ellen fordult a városi közgyűlésen, és esedékes újraválasztására nem került sor. Egyszer csak ott maradt munka nélkül, végül az egyetemen sem kapott állást, naphosszat hevert a szobájában.

Egyetlen megmaradt barátja, Raoul szerzett neki állást Ermenonville-ben. Raoul akkoriban mérnök-tanácsadói pályájának zenitjén állt. Jó szimattal vett itt villát magának, s ajánlotta őt egyik új szomszédjának, aki a májusi nagy tőzsdeszárnyalás után jutott ehhez a kastélynak is beillő birtokhoz. Raoul akkor már évek óta Robert Bix közvetlen munkatársaként dolgozott. Robert az üzleti lehetőségek villámgyors meglovaglásának művésze volt. Havonta szervezett át, adott el egy-egy új vállalatot, és az utóbbi egy-két évben összevásárolt ingatlanvagyonát maga is csak üggyel-bajjal tudta számontartani. Új villájába nyaranta csak néhányszor járt ki, megbízható gondnokra volt szüksége. A villához kiterjedt vadaspark, hétlyukas golfpálya tartozott. Pierre-Paul az őrházba költözhetett, ahol konyhán-fürdőszobán-előtéren kívül kertre néző hálója és egy lakószobája volt. Nem is kellett több a kellemes élethez. Reggelenként félrevonta a függönyt, és kicsapta a zsalukat. Járta a messze nyúló birtokot, a komolyabb munkákra alkalmi munkásokat fogadott. A nyarat jóformán teljes egészében a szabad ég alatt töltötte, kerti székében, árnyas fák alatt vagy a halastó partján. Horgászhatott, vagy néha, ha senki sem láthatta meg, hanyatt vetette magát a füvön, és úgy nézte a magas fák lombját, az eget. Behunyta a szemét, s a szemhéja alatt táncoló karikákon át gondolatait az égnek engedte. A mindenség kisimult és megnyugodott benne. Így lett volna jó maradnia, Isten felé, a megélhetési gondoktól való megszabadulás felé vezető ösvényen.

Pierre-Paul egykori padszomszédja, Jerôme valaha tagbaszakadt, inas srác volt, a középiskola legjobb távfutója. Évtizede először jött haza a tengerentúlról. Katonai kapcsolatokra kirendelt tisztként dolgozott odaát, mindenki elhűlve hallgatta azt a keveset, amit a munkájáról függelemsértés nélkül elmondhatott. Jerôme nem maradhatott sokáig a városban, kérte Docente-t, vacsorázzanak együtt a szállodában, ahol centreville-i tartózkodása idején lakott. Pierre-Paul addigra már elszokott az ilyen eleganciától. A kivilágított Palais éppen a ragyogó szállodahomlokzattal szemben magasodott. Kárminszínű futószőnyegen ment fel a márványlépcsőn, a portán csak névjegyének leadása után engedték tovább. A vacsora mélyen belenyúlt az éjszakába. A terem végében pengő-bongó tengerentúli kombót játszottak, éppen kellemesen hangosan. Az osztrigától a sültig csak Jerôme vitte a szót.

– A háború az egyik ipar – mesélte. – Amiből annyit legyártanak, hogy a hadiiparnak már megéri, fogják, és leselejtezik. Használni mindig a legújabb technikát kell, azt is csak addig, amíg a harci értéke be nem bizonyosodik. Ehhez nélkülözhetetlenek az éles helyzetek. Egyik hatalom sem maradhat fenn hosszú ideig valamilyen támadható ellenség nélkül.

– Ha Emeritában nem kísérleteznének új fegyverekkel, nem pörögne fel az egész fegyverkezés, nem?

– Ha Emeritában nem kutatnak és kísérleteznek tovább, annál könnyebben megteszi más. Terroristák, lázadók, ellenőrizhetetlen hatalmak. A legszörnyűbbek mindig a városi harcok. – Jerôme megtörölte a száját a szalvétával, mielőtt ivott a borból. – Nincs mese, a belső fenyegetéseket csírájukban el kell fojtani, mindenáron.

– Mindenáron? – emelte fel nehéz fejét Pierre-Paul.

– Akkor is, ha emberáldozattal jár. Akkor is.

A harmadik üveg Mablis állt nyitva az asztalon, Jerôme pedig párlatot rendelt, mikor a nők kerültek szóba. Nők, kurtán, érintőlegesen.

– Nekem csak éjszakára jönnek. Édes, hogy reggel még maradni akarnak, de arról már szó sem lehet. Reggel vagy dolgozom, vagy jól kialszom magam.

– És Zeta?

Nem néztek egymásra. Az a fekete priszáli lány az érettségi előtti hónapokban lógott Jerôme-mal. Tavasztól őszig minden fiú az ő izmos lábszárán legeltette a szemét. Pierre-Paul sohasem értette meg, miért nem kellett tovább Jerôme-nak.

– Én inkább… egyedül élek – mondta lassan.

– Mért jó ez így neked? – kérdezte Pierre-Paul.

Jerôme erre visszavonult, mint akit túlerő támad. Felemelte a párlatospoharat, úgy sáncolta el magát, aztán néhány udvarias viszontkérdést tett fel, melyekre aztán Docente nemszeretem módon válaszolt. Tudta, hogy már csak a hajnali vonatot éri el, mégis elbúcsúzott. Zuhogó esőben lépett ki az utcára. A portás taxiért ugrott, de leintette, és elindult gyalog a metró felé. Felöltőjét a fejére húzta, és lelépett a járdáról.

A kanyarodó Creusot olyan szerencsétlenül kaszálta el, hogy hanyattestében a tarkója nagy erővel a kocsi tetejére szerelt terepfényszórónak ütődött. A reccsenéskor éppen a tűzben szenvedő városok, repülőgépek és Marthe járt a fejében. Betört ablak, ablakok, ablakok…

CRASH

A kiskakas csibe korától a nagy szemétdomb lábánál kapirgált.

Az állatok akkoriban nagy vaskocsikon jártak erdőn-mezőn. A róka kocsija prémbundával volt bélelve, a medvéjén döfőfogak éktelenkedtek, a tigrisét pedig galambtojásnyi gyémántokkal rakták ki. A kocsik letapostak mindent, ami az útjukba került. Az ösvényeken félreszorították egymást, a kisebb állatok, pockok, nyulak és fácánok vackait bedöntötték és széttúrták. A romokat és a tetemeket erdő-mező határán egy nagy domb tetejébe hányták.

A kiskakas derekas baromfivá serdült. Kukorékolása mélyen és messze hallatszott a bokrosok fölött, sarkantyúja vöröslött, kék-sárga-piros tollazata ragyogott. Felszaladt a szemétdombra, és megvetően kiáltotta:

Állatok vagytok, állatok! Fű se nő utánatok, egymástól nem nyughattok, meg nem maradhattok. Állatok vagytok, állatok!

Felszállok halkan, suhogó szárnyakon, minden ablakon benézek. Szállhatok, benézek. Ha az üveg túloldalán meglátlak titeket, meg fogom kérdezni, miért szaporodnak el az állatok.

A populáció vészes terjedése a lágy szárú fajokat ijesztő tempóban szorítja vissza.

Mindenki gépesít. A cé-hétszázhúsz-em önjáró nyírógép hektárra eső teljes üzemi költsége hetvennégy, a kézi fűnyíróé kétszáztizennégy, a kaszálómunkásé társadalombiztosítással együtt kétszázhatvankettő. A széna nagyobb csomókba halmozódik, tehát villázni kell. A villázók alkalmi munkások lehetnek, napi- vagy órabérért vesszük fel őket. Jobb, ha a szerszámokat letét ellenében kapják: ásójuk van, lapát, vödör, taliga és zsákok.

MARTHE

Kislánykora óta ugyanolyanok azok a házak. Mióta csak az eszét tudja, nem változnak egyáltalán, legfeljebb az ő számára zsugorodtak kicsit, szűkösebbek, szegényesebbek lettek. Laposan húzódnak végig a gyorsvasút állomásától az erdőcske szélén növő bokrosig. A lakásuk utcai ablakaiból kihajolva Marthe már láthatta is az ültetett fenyőfákat a cserjés mögött. Ezeket az ablakokat azonban a közeli műút miatt zárva tartották, s az üvegtáblák mögötti tiszta csipkefüggönyök napközben csak ritkán libbentek meg. A ház kapuja is naphosszat zárva maradt.

Marthe rendetlen kislány volt, nyolcévesen már elcsatangolt. Kétszer is elvesztette a kulcsait, mielőtt bentlakásosba rakták. Azontúl nem kapott többé kulcsokat. A lányiskolából későn jött meg, és ha hazaért, általában nehezen jutott be a házba. Olyankor Corinne, a húga valami játékba temetkezett mélyen, anyjuk pedig a fürdőszobába vagy a saját szobájába zárkózva leginkább saját magával volt elfoglalva.

Az állomástól hazafelé egyetlen hosszú úton kellett végigmenni. A Centreville-be vezető út az erdő szélén vitt el, sokáig fák kísérték, majd a nagyváros felé fordult. Az elővárosi vasút magasan keresztezte. Reggelenként Marthe-ot ez az elővárosok során végigzötykölődő helyiérdekű vitte a lycéebe. Felszállt, lezökkent, pillantása a túloldalon ülők válla fölött még a mögötte maradt utcájukra és az utolsó fenyőkre esett.

Az erdőcskét patkó alakban földút futotta körbe, mögötte kezdődött a salencières-i erdő. A patkó csücskéből ösvény vitt a fák közé. Később gyalogúttá szélesedett, és megint ösvények ágaztak el belőle. Egy ilyen ösvényen osont be az erdő szívébe Frans Vaalsszal, aki akkor majdnem nyár végéig a fiúja volt. A nappaliban és Marthe szobájában nem nyalhatták-falhatták egymást. Az ő ajtajának mindig nyitva kellett lennie. Marthe így nevelkedett. Előző otthonukban a nappaliban aludt, a kanapén. Amikor ideköltöztek, mindenki saját szobát kapott. Anyjuk minden délután magára zárta az ajtaját, nekik pedig nyitva kellett tartaniuk a magukét. Corinne és Marthe egyáltalán nem voltak jóban, felváltva árulták be egymást, ha kifigyelték, amit a másik a szobájában művel.

Csak akkor kellett becsukniuk az ajtót, ha az anyjuknak férfilátogatója érkezett. Két-három férfi váltogatta egymást az évek alatt. Esténként bukkantak fel, és gyakran maradtak éjszakára. Az első alacsony, olajos bőrű, mosolygós külföldi volt, keveset tudott velük beszélni, és hamar csukatta be az ajtót. Egy évig járhatott hozzájuk, majd felszívódott. A vidéket járó tégla- és cementkereskedő jött utána, az szívesen tartotta szóval Marthe-ot. Az anyjukat este színházba vitte, előadás után pedig náluk vacsorázott. A műértő téglaügynök hosszú mondanivalóját Marthe-nak is végig kellett hallgatnia. Már nagylánynak számított, megnyúlt, anyjánál hirtelen magasabb lett. Feszengett csak a késői vacsoránál, mégis későn küldték ágyba, és záratták magára az ajtaját. Amikor aztán az osztályban Cavaliere-nek ugyanazt a vígjátékát kellett olvasni, egészen megzavarodott örömében, mikor rájött, hogy ő azt már ismeri is. A téglakereskedő mindig boros- vagy pezsgőspalackkal a zsebében érkezett. Hamar kiderült, hogy felesége van, mégis jött újra meg újra, éveken át.

Az utolsó férfi, egy mogorva, örökké borostás agglegény, hétvégéken járt az anyjához. Vasárnaponként nyájasan sima arcú, zakós-nyakkendős udvarlóvá változott, és cukrászdába vitte a lányokat. Ha ő maradt éjszakára, sosem nyikordult meg anyja széthúzható kanapéja, nem pendültek meg és adtak hangot benne a rugók. A fekete külföldi ellenben nagy zajt csapott, és gyorsan be is fejezte, míg az utazó ügynök alatt a fekhely messze az éjszakába nyúlóan nyikorgott. A kislány sosem tudta, mikor lett vége, addig nem sikerült ébren maradnia.

Frans Vaals is külföldi volt, nyolcadrészt fekete, csodára édes vastag, piros, előreugró alsó ajakkal. Marthe abba az alsó ajakba volt csak szerelmes, azt élvezte-szívta hosszú órákon át. Frans lycée után vacsoráig feljöhetett hozzájuk. A nyitott ajtó mögött, ha már félhomályt hozott a délután, és anyja a kanapéra dőlve pihent, Marthe ágyán gyömöszölték egymást. Frans ilyenkor benyúlt a félretolt ruhaaljába, és Marthe alteste remegőn elúszott a forró boldogságban, míg Frans húsos, édes, nyálízű, friss gyümölcshöz hasonló alsó ajkát az élvezésig szopogatta. Szerelmük épp a kora nyári szerelmi csúcsszezon közepén került válságba, miután Frans egyre határozottabban követelte, hogy a piros gyümölcsszopogatásnak e bejáratott rutinját az ajkáról az addig csak kézzel érintett férfiasságára ültessék át. Nyers céltudatosságát Marthe kétségbeejtőnek találta. Neki a boldogságot az egy helyben veszteglő órák egymásutánja adta, kéjes szerelmi szálként húzódva hónapokon és hónapokon át.

Május végén Frans már nehezen tűrte a markolászást a mama közvetett ellenőrzése alatt a szobában. Egy szeles tavaszi szombat délelőtt hátizsákkal jelent meg. A hátizsákban nehéz pokróc volt, innivaló, bor meg sós keksz. A zsákot elővigyázatosan a kapu mögött hagyta, és feljött, hogy elkérje Marthe-ot egy kis kirándulásra.

– Így ketten? – kérdezte tőle Marthe anyja igen bizalmatlanul.

– A barátaimmal. Lent várnak – bökött a háta mögé Frans.

A mama kinézett az ablakon, és lent két-három suhancot látott évődni egy kislánnyal. Így hát uzsonnát kaptak, három szendvicset zöld szalvétába csomagolva.

A még hűvös tavaszi időben általában a kiserdő fáinak védelmében álltak le csókolózni, mielőtt Frans visszafordult a gyorsvasúti állomásra, hogy elérje a következőt Centreville felé. A kiserdőből hallani lehetett a vonatokat a sínen zúgva közeledni. Frans szerelmi izgalmában is tévedhetetlenül felismerte a zakatolásukat. Simogatásait akkor önfegyelem zabolázta, a kellő időben kihúzta a kezét Marthe ruhája alól, szájon csókolta, és elfutott az állomás felé. Marthe-nak annyi jutott, hogy felmenjen, és magára zárja a fürdőszobát.

Aznap délután megkerülték a kiserdőt, és a patkó sarkánál, az ösvény elején Frans a nyakába gyűrte fel rajta a melltartót, Marthe pedig Frans inge alá nyúlt. Rövidesen egy keresztösvény mentén két fenyő között a fűre is hányták a hátizsákot, kivetették a pokrócot, és egymásnak estek.

Frans ezzel kevés örömet okozott Marthe-nak. Aztán jutott eszébe a bor, meg hogy kicsomagoljanak két szendvicset, és enni kezdjenek, Marthe a zöld szalvétával törölte fel Frans kicsorgott ragacsát a pokrócról. A nap finoman forrósította a pokrócot, és Marthe letolt nadrággal, meztelen háttal legott belefeküdt. A bor belülről zsongította és forrósította, Frans pedig fogta a kezét.

Most mindenfelől rájuk nevetett az ég, feléjük bólintottak a fák. Megkívánta Frans nagyon édes ajkát, csókjaival újra magára szédítette. Mikor a fiú már jól rajta volt, erősen azt kívánta, hogy most már minden végleg bekövetkezzen. Megállította Franst, és teljesen meztelenre vetkőztette. Szédült belé, milyen gyönyörű. Magáról is lehányta végre a ruhát, lánynadrágját a melltartója kosarába hajtogatta, mindent a pokróc sarkába, a hátizsák mellé tornyozott, Franst úgy vonta magára.

Minden szédült és összeolvadt, a fiú úgy csúszott beléje, mint maga az édes nyállal csorgó csatakos élvezet, eggyé válás, amely minden milliméterén újra napsütötte, iszákos tűzzé válik. Fejét a ruhahalmon kicsit föltámasztva, Marthe nyitott szemmel bámult mindent maga körül, mint aki először néz elkerekült szemével a világba, fel a felhőket úsztató nyári égbe, a fenyők zöld ágvégi pamacsaira, az ösvényen túli lombos fákra, nyögött és kiáltott belé, míg Frans összefüggéstelenül fölötte dongott és dünnyögött.

Ágyéka megcsavarodott alatta… amikor talpánál az ösvényen, egészen közel, egy kerékpáros jelent meg. Vörös kölyök tekerte nagy sebességgel, csak épp az ösvény kanyarja előtt lassított és állt meg hirtelen. Gumija alatt surrogott az ösvény földje, ám saját mámoros hangjaiktól és az élénk tavaszi szélben nem kellett meghallani. A vörös kölyök letette a lábát az ösvény keskeny földcsíkjára, és döbbenten nézte őket. Marthe haja szanaszét szállt a takarón, arca vadul ragyogott. Addig nézte, míg találkozott a tekintetük. Csontos orra feléje szúrt vékony arcából, kétoldalt mellette, jobb- és baloldalt égő szeplőtengerek. Visszafordult. Rántott egyet a kormányon, és állva lépett a pedálra. Felcsaptak a kereke alatt a tavalyi levelek. Frans csak erre a zajra fordult hátra, ágyéka megmeredt Marthe-én. Addigra a kölyök már ott sem volt, csak bringásruhája hátán a rajz felvillanását hagyta hátra. Valami olajoshordók meg tankok égtek azon, megtartva Isten két hatalmas kezén. Marthe is Frans kezét ragadta meg, megszorítva, hogy most már mindegy, hogy gyerünk, és együtt zuhantak a kéj magas tornyának tetejéről mélyre, mélyre.

VINCENT

– Miért mindig magadban heversz itt? – szólt rá az anyja.

– Nem tudom – válaszolta Vincent. Ült és rázta a fejét. Hosszú vörös haja a füle körül szállt, a vállán söpört.

Azon a nyáron sokszor okozott aggodalmat a mamájának. Valahányszor ott találta a régi szobájában, ahogy háta mögött kemény párnával a falnak dőlve bámulta a másik, gyékénnyel borított falat, elfogta az aggodalom. Vincent korán felkelt, kimosta a csipát a szeméből, és az egész délelőttöt, sőt az egész napot a szobájában töltötte.

Pedig keskeny, barátságtalan zug volt az, szabványházuk hatodik emeletén. Vincent ágyát soha nem lehetett keresztbe fordítani benne, annak ellenére jutott bele egy hasas, régi ruhásszekrény, amit még gyermekkorában örököltek meg egy elhalt nagymamától, és a középiskolás íróasztala. Ebben a szobában töltötte az iskolás éveit. Tulajdonképpen csak két választása volt. Vagy az íróasztal elé ült, vagy eldobta magát az ágyon, és magasan a falnak támasztotta a két sarkát, s ebben a helyzetben igyekezett egy-egy feladattal addig barátkozni, amíg eléggé fel nem készült ahhoz, hogy rászánja magát a megoldására. Legtöbbször azonban feladatmegoldás közben, sőt előtte még eszébe jutott valami. Mozgott, repült, énekelt, simogatott vagy éppen megduzzadt, és különösen ingerlővé vált valami belülre nyílt érzékei előtt. A feladattár és a gyakorlófüzet nyitva maradt a keskeny íróasztalon, Vincent pedig hanyatt vetette magát az ágyon, és a plafonon át, szemét lehunyva kifelé indult a tágabb világba.

Az utolsó évük, az érettségi éve egyetlen hosszú vergődés volt. Vincent-ban megvolt a jóindulat, küzdött, rengeteget küzdött a feladatokkal. Néha az éjszaka közepén a kislámpa fényében egy számolásra meredve találta őt az anyja. A legtöbbször azonban félbemaradt a feladat, Vincent szemét behunyva, lehajtott fejjel ült ott, figyelme máshol járt.

A felnőtt gimnazistáknak, a friss főiskolásoknak a tiltakozáson járt az eszük. Vincent állandó tiltakozásban volt a frank militarizmus eszkalációja, a nemzetközi olajtársaságok környezetpusztítása, az emeritai örömgyártás egyeduralma ellen. Tiltakozásból a viharkabátja hátára képet tamponoztatott, vörös keretben. Amíg ő a szobájában hevert, a kabátja az ablakkilincsre akasztva lógott. Háttal az ablaknak is mindig tudta, hogy ott lóg, és miért.

Az utolsó pillanatban választotta az útépítő főiskolát.

– Unalmas, na, unalmas, de nekik csak megfelelek – mondta még érettségi előtt. – Talán még érdekel is, csak nem volt időm, hogy rájöjjek.

Ott, a főiskolán ismerkedett meg ezzel a mostani lánnyal. Egyszer csak vele együtt jött haza a farsangi szünnapokra. Bezárkóztak a szobájába, és csak enni jártak ki. A papa szerint tényleg szép lány, kevés beszédű, puha, fehér husika. Vincent ebéd közben is őt bámulta. A kanalat maga előtt felejtette a levesben, oldalra fordult, és nézte a kislányt. Az meg, amikor észrevette, hogy nézik, kihúzta magát, domborította a mutatós mellét, és a szempilláit rebegtette. Ezt művelték egymással minden ebédnél meg vacsoránál, a papa meg boldogan helyeselte az egészet.