Dr. Debra Soh

A GENDER VÉGE

Nemek és identitások mítoszai
társadalmunkban, valamint leleplezésük

Budapest, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dr. Debra Soh:

End of Gender. Debunking the Myths About Sex and Identity in our Society.

First Threshold Editions hardcover edition.

New York, Threshold Editions, 2020.

Copyright © Threshold Editions, Simon & Schuster, Inc.

1230 Avenue of the Americas

New York, NY 10020

www.SimonandSchuster.com

Fordította: Horváth Judit

A fordítást az eredetivel egybevetette: Ell Alexandra

Szerkesztette: Molnár Attila Károly

Hungarian translation © Horváth Judit

© Századvég Kiadó, 2022

Felelős kiadó: Molnár Attila Károly

Olvasószerkesztő: Bobály Ilona

Borítóterv: Albert Anna

Tipográfia és tördelés: BánTóthKata

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6436-13-9

Tartalom

Bevezetés. Harc a biológia ellen

Az alapok

1. mítosz: a biológiai nem spektrum

2. mítosz: a társadalmi nem társadalmi konstrukció

3. mítosz: több mint két társadalmi nem létezik

A határ

4. mítosz: a szexuális irányultság és a nemi identitás között nincs kapcsolat

5. mítosz: a nemi diszfóriás gyermekeknek nemet kellene váltaniuk

6. mítosz: nem létezik különbség a transznők és a nőnek született nők között

A jövő

7. mítosz: a nőknek férfiként kellene viselkedniük a szex és a randevúzás során

8. mítosz: a gendersemleges szülői nevelés működik

9. mítosz: a szexológia és a társadalmi igazságosság megfér egymás mellett

Következtetés: a tudományos élet szabadságának vége

Köszönetnyilvánítás

Mindenkinek, aki letiltott a Twitteren

Bevezetés

Harc a biológia ellen

Helló!

Félsz, hogy valaki meglátja nálad ezt a könyvet? Nem kellene félned.

A teljes tartalmát a tudomány és a tények támasztják alá. Egyiknek sem szabadna ellentmondásosnak lennie. És mégis azok.

Ezt már valamennyire tudod. Megvan az ára annak, ha elmondod az igazat a társadalmi nemről, különösen manapság. Én megfizettem, és lehet, hogy te is. De talán még csak töprengsz azon, hogy megtedd. Ha egyszer kinyitod a szádat, és kibuknak a szavak, többé nincs visszaút. De nem is akarsz visszafordulni.

Az elején nem gondoltam, hogy ilyen rossz lesz. Teljesen biztos voltam benne, hogy csak átmeneti a jelenlegi politikai légkör, a vele járó tudománytagadással, a politikai változásokkal, a csőcselék mentalitásával, a megszégyenítéssel és a gyűlöletbeszéd miatti vádaskodással együtt. Az inga csak rövid ideig lendülhet ki messzire egy irányba. Biztosan visszafelé lendül majd.

Így hát vártam. Még mindig várok. Ez a hamis és tudománytalan gondolkodásmód pedig tovább terjed a tudományos körök és az oktatás elefántcsonttornyán túlra, beszivárog a vezető sajtóorgánumokba, az orvostudományba, a tudományos szervezetekbe, a szórakoztatóiparba, a közösségi médiába, a törvényekbe és a technológiába. Nyoma sincs annak, hogy megfordulna a folyamat. Nem az a kérdés, találkozunk-e életünk során ezzel az ideológiával, hanem az, hogy mennyire vagyunk hajlandóak felismerni, és milyen mértékben ismerjük fel, hogy ez történik.

Mielőtt belevetem magam a társadalmi nemek (gender[1]) tudományának lényeges részleteibe, és abba, hogy azok miként érintik az életünket, számos mai kérdéskör kapcsán elmondom azt a gondolatmenetet, amely idevezetett, attól kezdve, hogy a biológiai nem (sex[2]) kutatásával foglalkoztam az egyetemen, addig a pillanatig, amikor elkezdtem papírra vetni ezeket a sorokat.

Kevesen mondják, hogy jó ötlet doktori címet szerezni, különösen azok közül, akiknek már van. A doktori iskola abból áll, hogy számtalan hosszú éjszakát és hétvégét tölt az ember munkával, a szabályok folyamatos módosítása és a végeláthatatlan bürokrácia mellett, csak azért, hogy miután befejezte, megküzdjön a kiszámíthatatlan munkaerőpiaccal. Egyetem után a legtöbben a szakterületük szempontjából releváns iparágban helyezkednek el. Kevesen kezdik elölről a tanulmányaikhoz egyáltalán nem kapcsolódó területen, mint például én az újságírásban.

A végleges döntésem, hogy elhagyom az elefántcsonttornyot, a politikai légkör olyan mérvű változásának eredménye, amelyet képtelen lettem volna megjövendölni. Egy ideális világban a tudósoknak nem kell aggódniuk munkájuk politikai következményei miatt. A biológiai nem kutatása jellegéből adódóan ellentmondásos, a kutatók hozzá vannak szokva, hogy mindkét politikai oldalról érkező beavatkozásokkal megharcoljanak. Számtalan ellenreakció érkezik, valahányszor a politikai jobboldal próbál meg beleszólni a szex tudományába és szélesebb értelemben a tudományba, de amikor a politikai baloldal kezdi elnyomni a tudományt, a legtöbb ember elfordítja a tekintetét.

Fontos felhívni a figyelmet a biológiai nem kutatása és a szexológia – a korábbi területem –, valamint egyes további tudományágak, mint a gender- vagy női tanulmányok közötti különbségre, mert ezek nem ugyanazok. A biológiai nem kutatása olyan tudományágak keretében történik, amelyek kvantitatív (számokon alapuló) módszereket alkalmaznak, beleértve a statisztikát, hogy megértsék az emberi szexualitást és a társadalmi nemet. Idetartozik a biológia, a pszichológia, az idegtudomány és orvostan.

Ha helyesen végzik, a biológiai nem kutatása szigorú tudomány, mivel a célja az, hogy kiküszöbölje az előítéleteket és a zavaró változókat annak érdekében, hogy tudjuk: amit megállapítottunk, az érvényes. A gendertanulmányok általában kvalitatív módszereket alkalmaznak – interjút, autoetnográfiát (ez utóbbi a naplóbejegyzéshez hasonlít), így ez nem egy tudományág. Bár biztosan művelik olyan tudósok, akik munkájuk során alaposak és szigorúak, sokan mások nem rajonganak a tudományos módszerekért.

Mint látni fogjuk, a tudományos és tudományellenes törekvések közötti harc nagy jelentőséggel bíró módon játszódik le. És ahogy a balos elfogultságú tudománytagadás továbbra is egyre nagyobb teret nyer a tudomány világában, a haladó narratívát megkérdőjelező kutatás egyre ingoványosabb területté válik. Nem mintha a tudósok szándékosan publikálnának ellentmondásos kutatási eredményeket azzal a szándékkal, hogy feldúlják vagy megsértsék az embereket. De a félelem, hogy esetleg olyan felfedezést tesznek, amely nem kapta meg a haladó jóváhagyás pecsétjét, komolyabb tényezővé vált az olyan kérdések befolyásolása esetében, amelyeket egy kutató általában igyekszik nyomon követni vagy elkerülni. Ellentétben azzal, amire az ember számítana, a legtöbb szexológus (köztük én is), aki ellenzi a politikai változás ilyen áramlatait, liberális.

Félreértés ne essék, imádtam a kutatásaimat, és a szexológia a szellemi otthonommá vált. Egykor agyi képalkotó eljárásokat alkalmaztam, mint a funkcionális mágnesesrezonancia-vizsgálat (fMRI), hogy jobban megértsem a parafíliákat,[3] a szexuális irányultságot és a hiperszexualitást a férfiaknál. A magánéletemben meglepően régimódi és vanília (nem perverz) lévén a biológiai nem kutatójaként egyik elsődleges célom volt harcolni a szexuális megbélyegzés és megszégyenítés ellen.

A laboratórium, ahol dolgoztam, a világon egyedüliként végzett ilyen jellegű kutatásokat, és úgy éreztem, megnyertem a lottófőnyereményt. Ám a dolgok annyira megváltoztak a doktori iskola évei alatt, hogy holtpontra jutottam. Elhatároztam: magam mögött hagyom álmomat – már hogy egy napon megnyitom a saját kutatólaboratóriumomat –, és teljesen új hivatás felé fordultam; újságíró lettem, hogy szabadon elmondhassam, amit gondolok.

Transznemű gyermekek

Döntésemben, hogy otthagyom az egyetemi karrieremet, egy vezércikk megírása lett a katalizátor. Nyugtalanító tendenciát vettem észre a főáramú hírek történeteiben, mivel azok rendkívül egyoldalúak voltak. Cikkek végtelen folyama felmagasztaló történeteket mutatott be akár mindössze hároméves gyermekek nemváltásáról – arról, hogy megváltoztatják a frizurájukat, új nevet vesznek fel, és hogy üdvözlik az orvosi beavatkozásokat, amelyek megállítanak bizonyos fizikai változásokat, egyéb változásokat pedig lehetővé tesznek.

Annyira kicsi koruktól, amennyire a szülők vissza tudnak emlékezni, valami más volt ezeknél a gyermekeknél. Olyan dolgokról beszéltek, amelyek bármely szülő szívét összeszorítanák, például arról, hogy rossz testben születtek, hogy „Isten hibázott”, és arról, hogy meg szeretnének halni, majd ellenkező neműként újjászületni. Ezek a gyermekek egész addig hatalmas szenvedésnek voltak kitéve, amíg lehetővé nem tették számukra a nemváltást.

És nemcsak ez, hanem amikor az ilyen cikkeknél lejjebb görgettem, láttam, hogy a szülők milyen hozzászólásokat írtak a kommentekhez. Sokan azt mondták, hogy nekik is van egy olyan gyermekük, aki úgy érzi, hogy rossz testben született, de a szülők bizonytalanok voltak abban, hogy ez az irány helyes-e számukra. Rossz érzéssel töltötte el őket az a gondolat, hogy hagyják, hogy egy gyermek lényegében egy kísérleti nyúl legyen, és egy ilyen új és kísérleti módszernek vesse alá magát. Ezek a szülők egyértelműen kijelentették, hogy támogatják a transznemű közösséget, de tanácstalanok azzal kapcsolatban, hogy mit tegyenek.

Válaszul a többi hozzászóló megtámadta a szülőt, transzfóbnak és előítéletesnek nevezte, mondván, hogy a gyermeke majd megöli magát, és ezért ő lesz a hibás. Csak elképzelni tudtam, hogy érezheti magát a szülő, aki a gyermeke közérzete miatti őszinte aggodalmát fejezi ki, és cserébe zaklatásnak van kitéve, és dehumanizálják, csupán azért, mert feltett egy kérdést. Azt is láttam, hogy ez a megfélemlítés ahhoz vezethet, hogy egyre több szülő teszi lehetővé gyermeke számára a nemváltást.

Miután azt láttam, hogy ez újra és újra megtörténik, és egyik történet követi a másikat, úgy éreztem, hogy fel kell emelnem a szavamat ezekért a szülőkért és gyermekekért, mivel a kollégáim közül annyira kevesen voltak hajlandóak bármit is mondani.

Ez a csend a transznemű aktivisták és a szexológusok közötti hosszú és csúnya történet eredménye volt, amelyben az aktivisták üldözni kezdték a szexkutatókat, ha nem tetszett nekik egy bizonyos elvégzett kutatás, vagy valami, amit egy szakember nyilvánosan mondott. Ezen a területen mindenkit, aki a transznemű ideológiát bírálta, kíméletlenül megtámadtak, bizonyos esetekben egészen odáig elmenve, hogy szinte tönkretették a szakmai és személyes hírnevét (lásd 4. fejezet).

Írtam egy véleménycikket, amely ellentétes volt a korai nemváltás narratívájával, majd körülbelül hat hónapig fontolgattam, hogy közzétegyem-e. Annak ellenére, hogy az általam hivatkozott tudomány szilárd alapokon nyugodott, politikailag túl ingatag volt, és felhívni erre a figyelmet egyenértékű volt azzal, hogy kizárom magam a tudományos világból.

Megkérdeztem a kollégáimat, hogy szerintük várjak-e a közzététellel addig, amíg véglegesítenek az egyetemen. Ha véglegesítenének, a biztos munkahelyem és az intézményi támogatottságom segítene, így a feldühödöttek negatív reakciói, úgy gondoltam, le lennének csillapítva.

Az egyik mentorom, akiben nagyon bíztam, mivel a doktori képzésem első éve óta ismerem, ráébresztett valamire.

„A véglegesítés nem fog megvédeni” – mondta.

Ez megerősítette az elhatározásomat.

Egyik délután egy kutatói értekezletről jöttem ki, amikor megláttam, hogy a cikk megjelent a Pacific Standard honlapján. És akkor, abban a pillanatban elkezdődött a mobbing.[4]

Nem töltöm az életemet mindenáron az online térben. Szeretek a való világban létezni, a való életben beszélgetni az emberekkel. Számomra egy jó nap olyan, hogy hozzá sem kell érnem a telefonomhoz. Amikor megkezdődött a mobbing e miatt a bizonyos cikk miatt, még nem voltam hozzászokva ezeknek a platformoknak a kultúrájához, vagy ahhoz, hogy hogyan lehet megfelelően manipulálni egy választ. Csak azt tudtam, hogy egy szent tehenet vettem célba, és az emberek nagyon-nagyon dühösek voltak.

Egy bölcs ember egyszer azt mondta, hogy soha nem szabad elolvasni a kommenteket, de én mindig megteszem, és nem azért, mert mazochista vagyok, hanem hogy kihasználjam azon ritka alkalmakat, hogy tanulok valamit. A válaszok gyakran eltérnek a tárgytól, a kiszámíthatóan konfrontatívtól (mint az a személy, aki „náci p**ának” nevezett) a furcsán kreatívig („Úgy néz ki, mint egy transzi egy rossz parókával”). Ennek ellenére időnként felfedezek valami értékeset, ami megváltoztatja a gondolkodásmódomat, vagy új látásmódot nyit. Az évek során azzal is sokat foglalkoztam, hogy beleássam magam az érveimmel ellentétes érvekbe, mert úgy gondolom, a másik oldal megértése nélkül az ember nem tudhatja, hogy igaza van-e.

Az internet korában az aktivisták és szövetségeseik nem elégszenek meg az igazság keresésével. Arra törekszenek, hogy megbüntessék az eretnek gondolatokat. Karóba akarják húzni a fejedet, azt akarják, hogy tűzben halj meg, vagy inkább mindkettőt. Ha még sosem lettél mobbing áldozata közösségi médiában, ilyen érzés: egy vagy két 10/10-es ellenségességi szintű értesítés jelenik meg. Az én esetemben ez abból állt, hogy szülők azzal vádoltak, hogy a reparatív terápia híve vagyok, és azt akarom, hogy transznemű gyermekeik megöljék magukat.

Egy pillanatra az ember azt hiszi: Az emberek eléggé feldühödtek. De talán túl lesznek rajta.

Aztán elárasztanak. Nem tudod elég gyorsan frissíteni az értesítéseket. Valamilyen oknál fogva, valahányszor frissítettem az oldalt, ostoba módon azt hittem: Valaki majd biztosan mond valami szépet azok között, akik közlik velem, hogy fel kellene engem akasztani. Néhány bátor lélek valóban megpróbált szelídebb megközelítésért síkra szállni. A csőcselék azonnal lecsapott rájuk, és elfojtotta őket. A védelmezőim közül néhányan egészen addig elmentek, hogy bűnbánatot tanúsítottak, megköszönve a mobbereknek, hogy „felvilágosították” őket, és bocsánatot kértek azért, hogy egy transzfóbot védtek.

Ha túlélted az első mobbingodat, minden azután következő gyermekjáték. Az én esetemben áldást jelentett az, hogy tudtam, jön a visszavágás. Nem tudom elképzelni, milyen érzés lehet a transzaktivisták feldühítése, ha az ember nincs tudatában annak, hogy mit tett. Évekkel később egy barátomat hasonlóan mobbingolták azért, mert azt állította a közösségi médiában, hogy csak nők eshetnek teherbe. Miután többnapos online üldözést szenvedett el, kissé megrendülve azt mondta nekem: „Soha többé nem írok transzproblémákkal kapcsolatos bejegyzést a Twitterre.”

Úgy tűnhet, hogy egyedül voltam ezen mobbing zűrzavara közepette, de nem. Legnagyobb megdöbbenésemre a konzervatív média védelmemre kelt. Ahogy a radikális feministák és a fundamentalista keresztények összefognak a transznemű mosdókról szóló vitában – egy újabb szövetség, amire soha nem számítottam volna (lásd 6. fejezet) –, úgy a korszellemben bekövetkezett váratlan változás vezetett el engem is, a szexet igenlőt, a nem tradicionálist, a melegjogokat támogatót – aki valaha azzal kereste a kenyerét, hogy a perverz szexet és a szexuális játékszereket tanulmányozta – oda, hogy azok, akik ellenezték az általam mondottakat, jobboldalinak és republikánusnak tartanak. Meglehetősen viccesnek találtam, amikor David French, akit nagyon tisztelek, pozitívan írt a National Review-ban megjelent véleménycikkemről, megjegyezve, hogy „biztosan nem vagyok kultúrkonzervatív”, miközben olyan cikkre hivatkozott, amelyet a furrykről írtam (olyan emberek szubkultúrája, akik antropomorf állatokként azonosítják magukat).[5]

Egy évvel később kezdtem el írni első állandó rovatomat a Playboy.com egyik rezidens szextudósaként. Egy évvel ezután doktori fokozatot szereztem a szexuális élet idegtudományából. Mindannak birtokában, aminek távozásom óta tanúja voltam, már nem kérdőjelezem meg, hogy jól döntöttem-e.

Néhányan dühösek lesznek rám, amiért megírtam ezt a könyvet. Nem érdekel. Azért írtam meg, hogy válaszoljak az emberek kérdéseire egy olyan időszakban, amikor szinte lehetetlen megkülönböztetni a politikai indíttatású elképzeléseket a tudományos igazságtól. A gender kultuszszerű fogalommá vált, és a közvélekedés megfordult, hogy visszatükrözze azokat az udvarias megjegyzéseket, amelyek megerősítik bizonyos csoportok érzéseit és meggyőződéseit. A tudományos kutatás már nem új területek feltárásáról szól, hanem olyan elképzelések népszerűsítéséről, amelyek boldoggá teszik az embereket.

Annyira sokan kérdezték tőlem, hogyan lehet cáfolni a félretájékoztatást, amikor kollégákkal, barátokkal és családtagokkal vitatkoznak. Mit mond a kutatás egy adott kérdésről? Hogy lehet megállapítani, hogy egy tudományos forrás pontos és elfogulatlan?

Minden fejezet megdönt egy adott mítoszt a kortárs gendervitában, szembeszállva mindazzal, amivel jelenleg a tudományos szakértők, oktatók, tudományos publikációk és a média ellátnak. Megkérdőjelezem például azt a téves hiedelmet, hogy a biológiai nem és a társadalmi nem társadalmi konstrukció, hogy végtelen számú társadalmi nem létezik, hogy a nemi diszfóriás kisgyermekek számára lehetővé kell tenni az ellenkező nemre történő váltást, és hogy a transznők lényegében nem különböznek azoktól a nőktől, akik nőnek születtek.

A többi tabuval kapcsolatos igazsághoz tartozik, hogy a nemváltást hogyan befolyásolja a szexuális irányultság és egyesek esetében a szexuális gerjedelem, hogyan vezetnek a biológiai nemi különbségek a randevúzással és a szexszel kapcsolatos különbségekhez, és hogy a biológia nagyobb befolyással van a társadalmi nemre, mint a gyermeknevelés. Arról is beszélek, hogy miért olyan fontos a tudományos szabadság, különösen a szexológián és a biológiai tudományokon belül, egy olyan korban, amikor a tudományos élet képviselőit páriaként kezelik, csak azért, mert a munkájukat végzik.

Minden egyes témakörben bemutatom a rendelkezésre álló kutatási irodalom széles körű összefoglalását, így le lehet vonni a saját következtetéseket, és mindenki maga alakíthatja ki a véleményét. Azt remélem, hogy ez inspirálni fogja az embereket arra, hogy a tudomány védelmezőjévé váljanak a saját életükben.

Az egyik legjobb döntésemnek bizonyult, hogy tizenegy év után otthagytam a felsőoktatást. Olyan lelki nyugalmat adott, amim soha nem lett volna, ha maradok. Már nem kell aközött választanom, hogy hazudjak vagy csendben maradjak. Ez az a szabadság, amelyet a jelenlegi környezetben a többi tudós és egyetemi oktató nem kap meg.

Újságíróként néha az ember úgy érzi, mintha a semmibe kiáltana. Az ember elfelejti, hogy olvassák az írásait. Mindenkinek hálás vagyok, aki megosztotta velem a történetét, akár online, akár előadásokon, vagy amikor összefutott velem a repülőtéren vagy az utcán, én mindet figyelembe vettem és hálás vagyok értük. Tudom milyen az, amikor egyedül érzi magát az ember, amikor a teremben körülnézve hitetlenkedve szemlél mindenki mást, aki bólogat az elhangzottakra, és azt kérdezi magától: „Vajon én vagyok az egyetlen, aki így érez?”

Nem, nem az egyetlen, és azért vagyok itt, hogy elmondjam, miért.

Az alapok

1. mítosz:
a biológiai nem spektrum

Mit jelent az, ha valaki nőnek érzi magát? Vagy férfinak?

Ki tudta volna megjósolni, hogy az ilyen ártalmatlan kérdések – látszólag egyik napról a másikra – a polgári jogok következő határává válnak? Az egykor ellentmondásmentes és tárgyilagos társadalmi nemről szóló viták kulturális aknamezővé, ellenséges tereppé váltak, ami mindenki szívében félelmet kelt, aki az ortodox felfogás ellen lép fel.

Egy olyan korban, amikor a számítógép billentyűzete felváltotta a valódi vasvillát, egy valós idejű zéró összegű játék bontakozik ki, amelybe, ha belemegy az ember, pártfogást és elismerést kap, és előreviszi az életben, a narratíva megkérdőjelezése viszont azt jelenti, hogy a legjobb esetben csak társadalmilag közösítik ki, a legrosszabb esetben zaklatják, megfélemlítik, kirúgják az állásából, és a családja biztonságáért retteg.

A vigaszdíj azonban az lesz, hogy tudod, mindvégig igazad volt. A hamis információk dicsőítésének majd megfizetik az árát, beleértve a politikai bal- és jobboldal elidegenedésének tátongó érzését; a későbbi ellenreakciót, mikor a nők rájönnek, hogy az őket célzó nagyszámú kulturális üzenet nagy része hazugság volt; és az érzelmi visszahatásokat és csoportos kereseteket, amelyek olyan közpolitikák eredményei, amelyek feláldozták a gyermekek és a kiszolgáltatott helyzetben lévő emberek jólétét egy magasztosabb aktivista cél nevében.

Az élet minden területéről hallok olyan emberektől, akik többet szeretnének megtudni a társadalmi nemről, hogy tényszerű, elfogulatlan véleményt alkossanak az életüket érintő kérdésekről. Nincsenek aljas szándékaik, és mivel nem kötődnek ideológiákhoz, csalódottak, hogy lehetetlenné vált a tudomány által alátámasztott egyértelmű választ kapni.

Csüggedésüket sok esetben növeli, hogy rájönnek, a tudományosnak mondható információk nagy része részrehajló és tényszerűen pontatlan. Azt sem értik, hogy az ördögbe jutottunk el oda, ahol az információ keresésére fenyegetésként tekintenek, ami olyan vádakhoz vezet, hogy az illető szexista, nőgyűlölő, transzfób és gyűlöletkeltő.

Biológiai nem kontra társadalmi nem

Jó kiindulópont lehet az olyan alapvető fogalmak meghatározása, mint a biológiai nem és a társadalmi nem. Ezek a kifejezések mind kapcsolódnak egymáshoz, mind eltérnek egymástól, és emiatt gyakori az összezavarodás.

A biológiai nem férfi vagy nő. A közhiedelemmel ellentétben a nemet nem a kromoszómák vagy a nemi szerveink, vagy a hormonprofilunk határozzák meg, hanem az ivarsejtek, amelyek érett reproduktív sejtek. Csak kétféle ivarsejt létezik: a spermának nevezett kicsiket a férfiak, a petéknek nevezett nagyokat pedig a nők termelik. A petesejtek és a hímivarsejtek között nincsenek köztes típusú ivarsejtek. A biológiai nem tehát bináris. Ez nem egy spektrum.

Ezzel szemben a társadalmi nem az, hogy mit érzünk a nemünkkel kapcsolatban, miszerint hímneműnek vagy nőneműnek érezzük magunkat. A társadalmi nemi önkifejezés a társadalmi nemi identitásunk külső megnyilvánulása, vagy hogy milyen módon fejezzük ki a társadalmi nemünket a megjelenésünkben, például a ruházatunk vagy frizuránk megválasztásában, valamint a modorunkban.

A biológiai nemhez hasonlóan a társadalmi nem – mind az identitást, mind a kifejezést tekintve – biológiai eredetű. Ez nem egy társadalmi konstrukció,[1] és nem is válik el az anatómiától vagy a szexuális irányultságtól. Annak ellenére, amit a kortárs tudósok elhitetnek velünk, ezek nagyon is szorosan összefüggenek. Nem a társadalom, hanem a biológia szabja meg, hogy tipikusak vagy atipikusak vagyunk-e a társadalmi nemet illetően, hogy milyen mértékben azonosulunk a születési biológiai nemünkkel, és hogy szexuálisan mely partnerekhez vonzódunk.

Amikor a sperma megtermékenyít egy petesejtet a fogantatáskor, a csecsemő vagy nőnemű, vagy hímnemű lesz. Ez a biológia befolyásolja a hormonális kitettséget az anyaméhben, valamint a gyermek ebből eredő társadalmi nemi identitását. Körülbelül hét hét múlva, ha az embrió hímnemű, a herék tesztoszteront kezdenek kiválasztani, férfiassá téve az agyat. Ha az embrió nőnemű, ez a folyamat nem következik be.

Több ezer tanulmány foglalkozik a prenatális tesztoszteron fejlődő agyra gyakorolt hatásával. Valójában ez a tesztoszteronnak való kitettség óriási hatással van a férfi és női agy fejlődésére. Egy 2016-os Nature’s Scientific Reports-tanulmányban a Los Angeles-i Kaliforniai Egyetem kutatói megállapították, hogy a tesztoszteronnak való kitettség megváltoztatja az agy fejlődéséért felelős idegi őssejtek programozását, ami a nemek közötti különbségekhez vezet, még mielőtt az agy fejlődése befejeződne a méhen belül.[2]

Tudományos szempontból a társadalmi nemi identitás alapvetően a biológiai nem szinonimája. Természetesen a szabály alól vannak kivételek, ideértve az interszexuálisokat és a transzneműeket is (akikről hamarosan beszélni fogunk).

Nem is olyan régen a biológiai magyarázatokat felhasználták arra, hogy azt sugallják, hogy a nőknek nem megy a matematika, és a konyhában a helyük. A nő egyetlen értéke a gyermekszülés és férje sikerének elősegítése volt. Szerencsére az idők változnak, de a biológia továbbra is stigmatizált marad, és nem tudja megingatni korábbi hírét. Eredendően szexistának tartják, és még a biológián alapuló módszereket alkalmazó kortárs tanulmányokat is gondolkodás nélkül elvetik, mint elavultat.

A múltbeli igazságtalanságok korrekciójára tett próbálkozás érdekében a tudományos szervezetek, az új egyetemi tanulmányok, valamint ezen területek szakértői a túlkompenzálás felé fordultak, tevékenyen elföldelve mindenféle biológiai relevanciát illető kapcsolódást, kijelentve, hogy a tudományos konszenzus állít valamit, amikor valójában az ellenkezőjét támasztja alá. A biológiát bigottsággal azonosítják, és következésképp eltörlik a létezését. A popkultúra kifejezését használva a biológiát eltörölték.

Megdöbbentő volt látni a tudománytagadás terjedésének ütemét, beleértve azokat az állításokat is, amelyek szerint nem létezik olyan, hogy valaki biológiailag férfi vagy nő, vagy hogy a „biológiai nem” nem egy koherens fogalom.[3] A jelenlegi légkörben a társadalmi nemet mulandó, megfoghatatlan dologként határozták meg, amelyet az ember személyes tapasztalatán és önazonosításán túl nem lehet leírni vagy megmagyarázni. A biológiai nem jelenleg aggasztó módon követi ezt a példát.

Ezek az erőfeszítések azonban szükségtelenek és rövidlátók, mert a biológia tagadása nem segít abban, hogy produktívabb, tartalmasabb életet éljünk. Ehelyett a biológiai tények eltitkolása csak visszavet minket a sötét középkorba, hogy ott botorkáljunk és felfedezzük újra azt, amit már tudunk. Ahogy azt a következő fejezetekben látni fogjuk, nem azzal kellene foglalkozni, hogy mit mond nekünk a tudomány, hanem azzal, hogyan használjuk fel ezeket a megállapításokat.

Bár mind a biológiai nem, mind a társadalmi nem a biológián alapul, nem helyes egymás szinonimájaként használni őket. Manapság szinte kizárólag a társadalmi nemet használják, még akkor is, ha valaki valójában a biológiai nemre utal. Amikor egy gorillakölyök született egy torontói állatkertben, az újságírók boldogan osztották meg a hírt, hogy hamarosan nyilvánosságra hozzák a gorilla társadalmi nemét. De az állatoknak, beleértve az intelligens állatokat, mint a gorillák, nincs társadalmi nemük. Biológiai nemük van.

Anekdotaként annak illusztrálására, hogy miért fontos megtenni ezt a megkülönböztetést, eszembe jut egy alkalom, amikor egy workshop házigazdájaként meghívást kaptam egy nagy kutatóközpontba. Valahányszor egy politikamentes eseményre kapok meghívást, még akkor is, ha a szervezők kifejezetten engem keresnek, hajlamos vagyok azt feltételezni, hogy a közönségből mindenki, aki elolvassa a tanulmányaimat, akármilyen szívélyes is, titokban azt gondolja, hogy én vagyok maga az ördög.

Amikor megérkeztem, az egyik kutató, akivel találkoztam, félrehúzott, hogy bemutatkozzon, és elmeséje az egyik élményét. Meglepetésemre csalódottságáról beszélt, hogy mennyire befolyásolta a genderideológia azt, hogy milyen megállapításokat közölhetett a kutatása során.

A tekintélyes tudományos folyóiratok megkövetelik, hogy közzététel előtt a tanulmányokat tudományos szakértők lektorálják. Mint mondta, az egyik kéziratában állatkísérletet használt fel. Egerekkel. A szokásos protokoll részeként az egereket az alapján jellemezte, hogy hímneműek vagy nőstények. A folyóirat azt válaszolta, hogy cikkének megjelentetéséhez minden olyan hivatkozást, amely egy állat „biológiai nemére” utal, a „társadalmi nem” kifejezésre kell cserélni.

„Nem tudom, mi az egér társadalmi neme – sóhajtott – Nem árulta el nekem.”

Nem értette, hogy a folyóirat miért gondolta, hogy ez a változtatás szükséges, mivel a „társadalmi nem” kifejezés használata tudományos szempontból helytelen lenne. Ez egy olyan példának tűnt, mint amikor valaki ész nélkül követ egy ideológiát – a „biológiai nem” tilos volt, mert biológiai. Nem számított, hogy ez volt a megfelelő kifejezés. A „társadalmi nem” vált az elfogadott nómenklatúrává. Nyilvánvalóan ez a kultúrpolitika volt fontos, még a rágcsálókra vonatkoztatva is.

Egy másik gyakori példa, amikor az izgatott szülők úgynevezett társadalmi nemet felfedő bulikat rendeznek. Nem a csecsemő társadalmi nemét fedik fel, hanem a biológiai nemét. Meg tudom érteni, miért nem nevezik inkább biológiai nemet[4] felfedő bulinak, akár tudja az illető, hogy mi a kettő között a különbség, akár nem. A „szex” kifejezés egy gyermekre nézve kissé nyugtalanító.

Mint egykori szexkutató, aki tanúja voltam az emberek által adott válaszok teljes skálájának, amikor tudomást szereznek korábbi hivatásomról (attól kezdve, hogy „Oh, ez olyan lenyűgöző!”, egészen addig, hogy elsápadnak, és szó nélkül eltűnnek, mert kínosan vagy kényelmetlenül érzik magukat), és a „biológiai nem” helyett a „társadalmi nem” kifejezést is valószínűleg magukévá tették, mert a „biológiai nem”[5] a szexuális érintkezésre utal, és az emberi szexualitás továbbra is megbélyegzett marad. Ugyanakkor a „biológiai nem” egy orvosi szó, és mint bármelyik szó, ennek sem lenne szabad tabunak lennie, vagy olyannak, ami hallatán rosszallásunkat fejezzük ki.

A szexuális irányultság befolyásolja a társadalmi nemet (lásd 4. fejezet), de a társadalmi nem nem szinonimája az egyén szexualitásának. A kutatások megállapítják, hogy a gender-atipikus emberek (akik inkább az ellenkező neműekhez hasonlítanak, mint a velük azonos neműekhez, és hozzájuk hasonlóan viselkednek) nagyobb valószínűséggel melegek. A transzneműség azonban nem azt jelzi, hogy valaki meleg vagy heteroszexuális. Az pedig, hogy valaki gender-atipikus, nem azt jelenti, hogy feltétlenül transznemű.

Jellegéből fakadóan a transznemű személy úgy érzi, hogy nemi identitása jobban illeszkedik az ellenkező nemhez, mint a születési neméhez (ami a születéskori nemére utal). A „transznemű” szó magában foglalja a latinból eredő transz- előtagot, ami azt jelenti, hogy „a másik oldalon”. (A „cisznemű” szót néha olyan emberekre használják, akik nem transzneműek, és születési nemükkel azonosítják magukat. Hasonlóképpen egy latinból eredő előtagot használ, a cisz-t, ami azt jelenti, hogy „ezen az oldalán”, vagy nagyjából azt, hogy az illető nemi identitása és a születési neme ugyanazon az oldalon van.)

A transznemű nőkről gyakran azt feltételezik, hogy melegek. Ennek az az oka, hogy a nővé válást érthető módon nőiesnek tekintik, és a nőies férfiak hajlamosak szexuálisan férfiakhoz vonzódni. A szexológiában (ami a biológiai nem és társadalmi nem tudományos vizsgálata), amikor valaki az ellenkező nemre vált, a szexuális irányultsága arra utal, hogy a születési nemét figyelembe véve kihez vonzódik. Egy transznemű nő például (aki férfinak született, de nőnek vallja magát), aki a férfiakhoz vonzódik, szexológiai szempontból melegnek számít, mivel a születési neme férfi, és megegyezik azon partnerekével, akik iránt érdeklődik. Ha a nőkhöz vonzódna, heteroszexuálisnak számítana. De annak értelmében, hogy transznemű, ez semmit sem árul el arról, hogy az illető a nőkhöz, a férfiakhoz vagy mindkét nemhez fog-e vonzódni. Továbbá az, hogy valaki heteroszexuális, nem jelenti azt, hogy az illető nem transz.

A biológiai nem nem spektrum

Több mint 99 százalékunk esetében a társadalmi nemünk azonos a biológiai nemünkkel. Ami az emberek 1 százalékát illeti, akiknek a nemi identitása és a biológiai neme nem illeszkedik egymáshoz, előfordulhat, hogy transzneműként azonosítják magukat, vagy interszexuálisnak nevezett állapotúak lehetnek. A legfrissebb statisztikák rámutatnak arra, hogy 1000 amerikai felnőttből 6 transzneműnek vallja magát, és 100 emberből 1 interszexuálisnak.[6] Egyes esetekben egy személy lehet interszexuális és vallhatja magát transzneműnek is, de fontos megjegyezni, hogy nem minden interszexuális ember transznemű, és nem minden transznemű interszexuális.

Az interszexuális eltérő nemi fejlődésként is ismert, amelyet korábban hermafroditának neveztek (amelyet ma megbélyegző és érzéketlen kifejezésnek tekintenek). Egy interszexuális személy olyan reproduktív vagy nemi anatómiával rendelkezik, amely atipikusnak tekinthető, mert nem felel meg a hímnemű vagy nőnemű szokásos meghatározásának. Példa lehet erre egy olyan személy, akinek szeméremteste és hereszövete is van. Az interszexuális állapot a méhen belüli genetikai és hormonális különbségek eredményeként fordul elő. Olyan sok, mint harminc változata is létezik.[7]

Ami a kromoszómák szerepét illeti az emberi fejlődésben, minden petesejtnek van egy X-kromoszómája, és minden spermában van egy X- vagy egy Y-kromoszóma. A petesejt megtermékenyítésekor a sperma X- vagy Y-kromoszómája egyesül a petesejt X-kromoszómájával. A nők általában XX-, a férfiak általában XY-kromoszómákkal rendelkeznek.

Néhány interszexuális állapotú embernek különböző nemi kromoszómái vannak, mint például a Klinefelter-szindróma esetében, amikor egy férfi egy extra X-kromoszómát örököl az anyjától vagy az apjától. Más esetekben egy interszexuális személynek esetleg az egyik nemre jellemző kromoszómái vannak, de külsőleg ellenkező neműnek tűnik. Az androgén érzéketlenségi szindrómának nevezett interszexuális állapotú lányoknak XY-kromoszómájuk és férfi belső szerveik vannak, de testük nem tud reagálni a tesztoszteronra, így nőnek tűnnek. Néhány interszexuális embernek pedig a nemére jellemző kromoszómája van. A veleszületett mellékvese-megnagyobbodásban szenvedő lányok, amely egy másik interszexuális állapot, férfiasodást tapasztalnak az anyaméhben, és a nőkre jellemző XX-kromoszómákkal rendelkeznek.

Azok, akik azt hirdetik, hogy a biológiai nem spektrum, gyakran az interszexuális közösséget jelölik meg állításaik bizonyítékaként. Azt állítják, hogy mivel bizonyos személyek vegyes nemi jelleggel születnek, a nemük nembináris. Ez több okból helytelen. (A 3. fejezet annak a téves elképzelésnek a kétségbe vonásáról szól, hogy az interszexuális emberek azt bizonyítják, hogy a társadalmi nem spektrum.)

Emlékezhetünk arra, hogy a nemet az ivarsejtek határozzák meg. Az interszexuális emberek hajlamosak a két típus egyikét produkálni, vagy terméketlenek. A különbség abban rejlik, hogy bizonyos esetekben az interszexuális személy ivarsejtjei nincsenek összhangban azzal a nemmel, amellyel azonosítja magát. A veleszületett mellékvese-megnagyobbodásban szenvedő lányok például szokatlanul magas tesztoszteronszintnek vannak kitéve az anyaméhben. Lehetséges, hogy születésükkor a nemi szervük nem egyértelmű, például a csiklójuk az átlagosnál hosszabb, vagy herezacskószerű a szeméremajkuk. Petesejtet termelő petefészkük van, ami a nem interszexuális lányokra jellemző. De a fejlődés során bekövetkező férfiasodási folyamat eredményeként, amely nemcsak az ember anatómiáját, hanem pszichológiáját is befolyásolja, férfiként azonosíthatják magukat felnőttkorukban. Az a tény, hogy női ivarsejtjeik vannak, nem jelzi a biológiai nemüket; ez azonban nem azt jelenti, hogy a nemet valami egészen más kategóriába kellene sorolni, ha valaki interszexuális.

Ahhoz, hogy valaki mindkét típusú ivarsejtet képes legyen termelni, petefészekből és heréből álló nemi szövettel is rendelkeznie kellene. Az ovotestis néven ismert állapottal élő személyek rendelkeznek ilyen kombinációval. A legtöbb esetben azonban csak az egyik fajta szövet működik; petefészkük termel petesejtet, de heréik nem képesek spermát termelni. Ez az állapot rendkívül ritka, 20 000 újszülöttből 1-nél fordul elő. Ami azt a kérdést illeti, hogy egy személy képes-e mindkettőt termelni, egy esettanulmány dokumentált egy ovotestisszel élő férfit, akiről az orvosok azt gondolták, hogy egyszer termelt petesejtet, mielőtt a heréi spermát kezdtek termelni.

Állítólag az interszexualitás olyan gyakori, mint a zöld szem vagy a vörös haj, de ez nem igaz. Becslések szerint a világ népességének 2 százaléka zöld szemű[8] és 1-2 százaléka vörös hajú[9], szemben azzal az 1 százalékkal, vagy még kevesebbel világszerte, akik interszexuálisak, és egy még alacsonyabb százalékkal, akik képesek lehetnek mindkét ivarsejt termelésére. Megértem az ilyen összehasonlítások célját; ezek szerint a ritkának tűnő fizikai jellemzők még mindig gyakrabban fordulnak elő, mint gondolnánk, és előfordulhat, hogy valaki esetleg tényleg ismer interszexuális embereket vagy találkozik velük a mindennapi életben, és még csak észre sem veszi. A lakosság két százaléka ritkának tűnik, de biztosan mindannyian ismerünk számos vörös hajú vagy zöld szemű embert. De még akkor is, ha az interszexuális állapot ugyanolyan gyakori lenne, mint ezek a fizikai tulajdonságok, összességében mégis ritkának tekintenénk.

Így inkább az a kérdés, hogy a statisztikailag ritka előfordulást a lakosság körében tipikusnak kell-e tekinteni, mivel túlnyomó többségünk egyértelműen az egyik vagy a másik nem kategóriájába tartozik. Egy analógia, amely segít illusztrálni ezt a kérdést, az, hogy legtöbbünknek tíz ujja van. Néhány embernek kevesebb vagy több mint tíz ujj van a kezén, de ez nem vezetett ahhoz, hogy újrafogalmazzuk, hány ujja van egy embernek.

Nem szükséges újradefiniálni a „biológiai nemet” vagy megszüntetni a „férfi” és „női” kategóriákat ahhoz, hogy megkönnyítsük az olyan emberek elfogadását, akik mások. Annak, hogy a biológiai nemet binárisnak vagy spektrumnak tekintjük, semmi köze az interszexuálisok testük feletti rendelkezésének jogához. Valójában az interszexuális közösség már régóta azzal szembesül, hogy az orvosok rájuk kényszerítik nézeteiket, hogy milyennek kellene lennie a testüknek. Hagyni kellene, hogy egy gyermek maga döntsön, amikor eléri a megfelelő kort. Lehet, hogy tökéletesen elégedett lesz anélkül, hogy bármiféle műtéten átesne.

Az orvosok akkoriban úgy gondolták, hogy amennyiben kellően korán hajtják végre a műtétet, és mindenki a választott biológiai nemének megfelelően viselkedik, a gyermek úgy nő fel, hogy nem lesz tudomása a különbségről. A 8. fejezetben részletesebben kitérek John Money-ra és arra, hogy mi történt az egyik betegével, David Reimerrel. Money úgy gondolta, hogy a gyermek társadalmi neme formálható és független a biológiától. Reimer nem volt interszexuális, de történetében a tények önmagukért beszélnek, hogy nem lehet egy gyermek társadalmi nemmel kapcsolatos belső érzését külső sebészeti beavatkozással összehangolni.

Támogathatjuk és támogatnunk is kellene az interszexuális emberek jogait, és bárkinek a jogát, aki nem illik pontosan bele a férfi és női kategóriákba vagy a tipikus nemi szerep normáiba. Az interszexuális embereknek biztosítani kellene a lehetőséget arra, hogy jogilag az általuk preferált neműként ismerjék el őket. Lehetővé kellene tenni számukra, hogy megváltoztassák a születési anyakönyvi kivonatukban feltüntetett nemüket, különösen akkor, ha idősebb korukig nincsenek tisztában az állapotukkal. 2019-től például New York állam lehetővé tette, hogy a „férfi” vagy „nő” helyett az „X” szerepeljen a születési anyakönyvi kivonatukban anélkül, hogy szükség lett volna egy igazolásra az orvosuktól. A szülők is lehetőséget kaptak arra, hogy az újszülöttük dokumentumaiban az „X” jelölést válasszák. Hasonló jelölésre van lehetőség Oregonban, Kaliforniában, Washington államban és New Jersey-ben.

Ez egy kellően egyértelmű megoldásnak tűnhetne, de az aktivisták, akik közül sokan maguk nem interszexuálisak, továbbra is a nem spektrumalapú felfogását szorgalmazzák. Az „a biológiai nem spektrum” narratíva főáramba kerülésének legkiemelkedőbb példája az, ami 2018 októberében történt, amikor az Egyesült Államok Egészségügyi és Szociális Minisztériumának (HHS) kiszivárogtatott feljegyzése olyan vádaskodásokat gerjesztett, miszerint a Trump-adminisztráció a transznemű emberek eltüntetésére törekszik.

Talán emlékszünk arra, hogy mi történt. A New York Times arról számolt be, hogy a feljegyzés javaslata szerint a szövetségi polgárjogi törvény IX. szakasza értelmében, amely tiltja a kormány által finanszírozott intézményekben és oktatási programokban a biológiai nemen alapuló diszkriminációt, a biológiai nemet úgy kell jogilag meghatározni, mint „férfi vagy nő, amely megváltoztathatatlan, és az egyén veleszületett nemi szerve határozza meg”. Ezt az Obama-adminisztráció általi korábbi döntés hatályon kívül helyezésének tekintették, amely lehetővé tette a diákok számára, hogy a születési biológiai nemükkel ellentétben olyan társadalmi nem alapján léphessenek be az azonos neműeknek fenntartott helyiségekbe, mint például a mosdókba és öltözőkbe, és vehessenek részt sporttevékenységekben, amellyel azonosítják magukat. Válaszul 2600 tudós, köztük kilenc Nobel-díjas, írta alá azt a petíciót, amely kinyilatkoztatta, hogy a tudomány rámutatott arra, miszerint a társadalmi nem az nembináris, nem születéskor kerül meghatározásra és nem a nemi szerveken alapul.[10]

Micsoda? A kérdés nem igazán a HHS meghatározásáról szólt, hanem arról, hogy az újságírók megértették-e a biológiai nem és a társadalmi nem közötti különbséget, és hogy nem helyes az egyik kifejezést a másikkal helyettesíteni, különösen az anatómiára történő hivatkozáskor. A HHS feljegyzése a biológiai nemre utalt, de a médiaorgánumok, beleértve a Timest[11] és a Guardiant,[12] azt állították, hogy a társadalmi nemre utalt. Az az állítás, hogy a társadalmi nemet a születéskori szervek határozzák meg, egészen más és ellentmondásosabb jelentést hordoz.

Amint azt korábban kifejtettem, a nemet az ivarsejtek határozzák meg, ellentétben az ember nemi szervével. Abban az esetben, ha valaki transzneműnek vallja magát, a nem férfi vagy nő marad, és születéstől fogva megváltoztathatatlan, mivel a nemváltás nem változtatja meg az illető biológiai nemét, csak a társadalmi nemét. Az interszexuális emberek esetében, mint már tudjuk, az ivarsejtjeik (vagy ami azt illeti, az anatómiájuk) lehet, hogy tükrözik vagy lehet, hogy nem tükrözik a valódi nemüket. A „gender” kifejezés használata azonban az állítást teljesen helytelenné tenné, mivel a gendert a születéskori nemi szerv nem feltétlenül határozza meg. Azt sugallja, hogy sem a transznemű, sem az interszexuális emberek nem léteznek, mivel arra kényszerülnének, hogy a születéskori nemüknek megfelelően azonosítsák magukat.

Talán megjósolható volt, hogy a tudósítások nagy része a „genderre” és nem a „nemre” utalt, ami temérdek felesleges felháborodást és félelmet keltett. Valójában egy transznemű személy születéskori nemének elfogadása érzéketlennek tűnik, különösen azok számára közülünk, akik nem transzneműek. De a genderdiverz emberekkel szembeni diszkrimináció megszüntetésének módja nem az, ha úgy teszünk, mintha nem létezne biológiai nem. A kormánynak össze kellene tudni gyűjteni a feljegyzésben részletezett alapvető demográfiai adatokat annak érdekében, hogy fogalma legyen arról, kik a választói, anélkül, hogy a következő polgárháború kirobbanását kockáztatnák.

Hosszú távon a tudományos műveletlenség nem segít megvédeni ezeket a közösségeket. Ha a HHS bukásából megtanultunk valamit, az az, hogy azok, akik azt állítják, hogy tudománypártiak, beleértve magukat a tudósokat is, boldogan elárulnák a tudományt, amikor az a politikai céljaiknak megfelel.

Jegyzetek

Bevezetés

[1] A kötetben a gender kifejezést társadalmi nemnek fordítottuk. – A szerk.

[2] A kötetben a sex kifejezést biológiai nemnek fordítottuk. – A szerk.

[3] Szokatlan szexuális preferenciák. – A szerk.

[4] Olyan, gyakran ismétlődő pszichológiai terror, legalább egyszer egy héten és legalább fél éven keresztül tartó cselekedetek sorozata egy egyén vagy egy közösség részéről, amely egy vagy több egyén ellen irányulva azoknál mentális vagy fizikális kórtani jelenségekhez vezet. – A szerk.

[5] French, D. 2015. szeptember 2.: Common sense, part II: Not every sex researcher thinks young kids should “transition.” National Review. https://www.nationalreview.com/corner/common-sense-part-ii-not-every-sex-researcher-thinks-young-kids-should-transition/

1. mítosz

[1] Társadalmi konstrukció: az ember társadalmi környezetének vagy szocializációjának terméke. – A szerk.

[2] Bramble, M. S. et al. 2016: Sex-specific effects of testosterone on the sexually dimorphic transcriptome and epigenome of embryonic neural stem/progenitor cells. Nature’s Scientific Reports, 6, 1–13.

[3] Lásd például az öt tévhitet a biológiai és társadalmi nemről. 2019. március 29. [Videó] https://www.youtube.com/watch?v=2S0e-i117vY

[4] A biológiai nem latin eredetű elnevezése alapján szexusnak, angolul sexnek. – A szerk.

[5] Ismét a szó további angol jelentésére történik utalás. – A szerk.

[6] Arboleda, V. A. et al. 2014: DSDs: genetics, underlying pathologies and psychosexual differentiation. Nature Reviews Endocrinology, 10, 603–615.

[7] Jones, T. – Leonard, W. 2019: Health and wellbeing of people with intersex variations: Information and resource paper (Intersex Expert Advisory Group). Melbourne, Australia, Victorian Department of Health and Human Services.

[8] Kiprop, V. 2019: The world’s population by eye color percentages. [Weblog]. https://www.worldatlas.com/articles/which-eye-color-is-the-most-common-in-the-world.html

[9] Cunningham, A. L. et al. 2010: Red for danger? The effects of red hair in surgical practice. British Medical Journal, 341, 1304–1305.

[10] Transgender, intersex, and gender non-conforming people #WontBeErased by pseudoscience. 2018. október 26. https://not-binary.org/statement

[11] A New York Times szerint a feljegyzés a társadalmi nemet úgy írja le, mint „a születéskori nemi szervek által meghatározott biológiai, megváltoztathatatlan állapot”, amelyet „egyértelmű, tudományosan megalapozott, objektív és alkalmazható biológiai alapon” kell meghatározni. Lásd Green, E. L. et al. 2018. október 21.: “Transgender” could be defined out of existence under Trump administration. New York Times. https://www.nytimes.com/2018/10/21/us/politics/transgender-trumpadministration-sex-definition.html

[12] A Guardian arról számolt be, hogy a Fehér Ház megpróbálta „a társadalmi nemet születéstől fogva megváltoztathatatlanként meghatározni”. Lásd Holpuch, A. – Walters, J. 2018. október 23.: “It still scares me”: Panic simmers below Trump trans policy protests. Guardian. https://www.theguardian.com/society/2018/oct/23/trump-transgenderpolicy-protests-panic-fear