MIKSZÁTH KÁLMÁN

KÉT VÁLASZTÁS MAGYARORSZÁGON

Szerkesztette:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó:

Pályázatfigyelés Kft.

Hajmáskér, 2021

ISBN 978-615-6377-20-3

www.greenlightpalyazatok.hu

© Pályázatfigyelés Kft., 2021

TARTALOMJEGYZÉK

EGY FEJEZET, MELY NEM TARTOZIK A TÖRTÉNETHEZ

NE HAGYD MAGAD »YPSILON«

SZÓNOKI SIKER

A PRAXIS

SZÁZ NAPÓLEON

JÁNOS KIRÁLY

NÉMI FÁTYOLOZOTT RÉSZEK

A GÓBÉK NÁBOBJA

EGY MEGVESZTEGETETT DINASZTA

A MENEKÜLÉS

I. FEJEZET KATÁNGHY MEGBUKOTT. SZERZÕ MEGÖSMERKEDIK EGY »GÓLYÁVAL«

II. FEJEZET A HOMÁLY

III. FEJEZET KÖRTVÉLYES MÚLTJÁRÓL ÉS JELENÉRÕL

IV. FEJEZET KOVINYI IN FLORIBUS

V. FEJEZET KATÁNGHY KOMBINÁL

VI. FEJEZET A CSÍNY

VII. FEJEZET AZ ÉRTEKEZLET

EPILÓG

KATÁNGHY BEJUT A PÉNZÜGYI BIZOTTSÁGBA 1897

[AZ ELSÕ VÁLASZTÁS TÖRTÉNETE]
NAGYSÁGOS KATÁNGHY MENYHÉRT KÉPVISELÕ ÚR VISZONTAGSÁGOS
ÉLETE, KALANDJAI, SZERENCSÉTLENSÉGE ÉS SZERENCSÉJE

1896

EGY FEJEZET, MELY NEM TARTOZIK A TÖRTÉNETHEZ

Két vagy három esztendeje annak, hogy Katánghy Menyhért levelei, Klára feleségéhez intézve, kezdtek megjelenni a Pesti Hirlapban. A közönség (ah, milyen hálátlan a közönség) mohón kapott rajtok, s rám, aki hosszú éveken át mulattattam az országgyûlési tárgyalásokról írt karcolataimmal, többé nem is gondolt.

Valóságos keserûség fogott el ezen Katánghy ellen. Kicsoda, micsoda? Az igaz, hogy elég jól írt, de mindegy - hogy mer mégis írni? Jól írni nem szokás egyszerre - tehát nem is szabad.

Szóval, bizonyos animozitás támadt bennem ellene, akiben roppant sok defektust kezdtem észrevenni.

Elõször pöffeszkedõ. Minduntalan henceg vele, hogy a naplóbíráló bizottság tagja.

Másodszor csaló. Csalja a feleségét a leveleiben, hogy nem tud lakást kapni.

Ez pedig nekem gyenge oldalam. Én az olyan embert, aki a feleségét csalja, annyira se becsülöm, mint a kutyát.

Általában a képviselõi körökben is élénken kitört az elégedetlenség Katánghy ellen a levelei miatt.

- Mit akar ez az ember, az isten szerelmeért? Tönkretesz mindnyájunkat.

A vidéken élõ képviselõnék az õ férjeik viselt dolgait vélték leírva látni e levelekben. Egyik-másik szemrehányást is tett a férjének.

- Ugye te írod azokat a leveleket, imposztor?

Az asszonyok követelni kezdték, hogy a férjeik hozzák fel õket a fõvárosba, ne hagyják otthon szalmaözvegyeknek, ahol per »Klári« titulálják õket nevetgélve. Száz meg száz asszony kezdte magát Katánghynénak érezni. Szóval, kitört a lázongás a levelek miatt, a képviselõ-férjek egy tömeges deputációja jelent meg a Pesti Hirlap szerkesztõségében, hogy ne közöljenek többé Katánghy-leveleket.

A szerkesztõk nyájas mosollyal ígérték meg, hogy majd intézkednek ez ügyben.

És intézkedtek is. Fölemelték a levelek honoráriumát. Minélfogva még sûrûbben jelentek meg a Pesti Hirlapban. Sohase maga Katánghy hozta a kéziratot, hanem hordárral küldte, néha egy vén inasforma hozta, egy fecsegõ fráter, aki többnyire be volt csípve és egy félóráig csacsogott a gazdájáról, mindég azzal végezve a szavait:

- Én vagyok az a Varga Mihály, aki a másvilágon is járt.

Persze, nevettek rajta a munkatársak, hanem az feltûnt, hogy némelykor az uráról szólva, sötéten, rejtélyesen nézett maga elé:

- Sokon ment õ keresztül - dünnyögte. - Ha én egyszer beszélni akarnék. De én olyan természetû vagyok, akinek terhére van a szó.

Pedig örökké fecsegett, még magában is beszélt vagy énekelt a garádicsokon lefelé menet. Tisztára eltanultuk tõle, mert mindig ezt az egy nótafélét dudorászta:

Jó bort árul Sirjainé,
Ott kucorog a Vén Duzsné,
A nagyhajú Ecsediné,
Gödénytorkú Nagy Béniné.

Egy egész téli kampány elmúlt, Katánghy már híres ember lett, és még soha senki sem látta a szerkesztõségben.

- Mégiscsak furcsa, hogy egyszer se mutatta magát - tûnõdtek a munkatársak. - Talán nem is létezik ez a Katánghy.

Levelei érkeztek a szerkesztõségbe. Az »Üzenetek« közt megírta a szerkesztõ: »Katánghy Menyhért úr számára levelek vannak a szerkesztõségben«. Senki sem jött értük, még Varga Mihály sem. Végre (hátha a lap számára küldött anyag?) felbontotta a szerkesztõ s látta, hogy az egyik Pozsonyból van keltezve, a másik Kolozsvárról, mind a kettõ más írás, s mind a kettõ alatt így szól az aláírás: »maradtam hû nõd - Klári.«

Érdekes perspektíva nyílt meg a redakció elõtt. - Hohó! Hiszen ez bigámia. Ennek az embernek két felesége van. Kicsoda voltaképpen ez az ember?

De az is lehet, hogy nem feleségei, hogy csak afféle irkafirkáló honleányok, költött Klárik, akik szeretnek tréfára tréfával felelni.

Sõt az se lehetetlen, hogy Katánghy nem is családos, hogy egy Klári sincsen - hanem csak a forma kedvéért írja országgyûlési tudósításait nejéhez.

Csakhogy ha Katánghy nem családos, akkor hogyan járhat a leánya jegyben Fenyvessyvel? De hátha Fenyvessy is költött alak? Az ördög ismeri itt ki magát.

Meg lehet ebbe a dologba bolondulni.

A vidékrõl is egyre kezdtek ilyenformán kérdezõ levelek és levelezõlapok jönni a szerkesztõségbe:

1. Igazi élõ ember-e Katánghy?

2. Honnan van megválasztva képviselõnek Katánghy?

3. Katánghyné õnagyságának melyik megyében és helységben van a lakása? Kérem az utolsó postát is tudatni a szerk. üzenetekben.

4. Nemde a Katánghy név alatt Mikszáth Kálmán tehetséges írónk dolgozik?

Mind e kérdésekre türelmesen és nagy cirkumspektussággal válaszolgatott a szerkesztõ, az én Kenedi Géza barátom, a legzseniálisabb üzenõ az országban. Kitért, betért vagy elütötte egy élccel, amit nem tudott.

De az utolsó kérdés engem hozott dühbe.

Engem tartanak a levelek szerzõjének? Hogy én ásom alá a képviselõtársaim polgári becsületét a hites feleségeik elõtt. Nem, soha! Ezt nem tûröm. Nem engedem tovább bujkálni ezt a zsiványt a létezés és a nemlétezés mezsgyéjén. Felrántom múltjáról és jelenérõl a leplet, ha addig élek is.

Egyrészt azonban fel voltam bõszülve a közönség ellen is.

Hogy juthat valakinek eszébe olyasmit gondolni, hogy valaki, aki híres politikus, törvényhozó testület tagja, nem is él? Hiszen végre is fel lehet tenni azon urakról, akik májlabdacsokért, vagy tüdõ-javító elixirért tesznek közzé hálás köszönetnyilvánításokat a »nyílt-terekben«, hogy sem nem voltak, sem nem lesznek, de egy Katánghy létezésében kétkedni, ehhez mégis hájfejûség kell.

De nem, nem, bocsánat a hájfejûség szóért, mert nagy és régi családot sértenék meg e hazából.

Jó napot, kedves ösmerõsök, kik mindég voltatok és lesztek, akiknek esze mindég görbén hordott. Egy percig rátok nem ösmertem. Üdvözöllek.

Ti híreszteltétek Hunyadi Jánosról, hogy a Zsigmond király fia, - ti kombináltátok ki késõbb, hogy Korvin János elveszi a mostohaanyját, Beatrixot, és király lesz.

Rátok ösmerek, makacs gyerekek; a ti eszetek most is úgy jár, csakhogy most Kossuth Ferenc vesz el egy fõherceg-kisasszonyt, és a fele országot rögtön ráíratja fölséges királyunk, Ferenc József.

Ti mindég a régiek maradtok a magatok útján. A civilizáció jött dübörögve vasútjaival, sajtójával, de nektek az mindegy. Minek is változnátok meg? Csak vesztenétek vele, ha változnátok, kik a legboldogabb osztály vagytok Magyarországon.

Halhatatlanok, mert mindenféle kasztok és gondolkozásmódok elkorhadtak, elmúltak idõköz ben, a tietek in floribus van; boldogok, mert az történik, amit elgondoltok. II. Rákóczit még huszonöt év múlva is hazavártátok a halála után; egyitek-másitok találkozott is vele az ország valamely gránicán, ahol álruhában settenkedett.

Nem imponál nektek a halál sem. Hisz az csak egy tény. S ti többre veszitek a föltevéseket.

II. Józseftõl még két utána való király alatt sem akartatok megválni. Azt állítottátok, hogy megvan, hanem a papok kerítették a hatalmukba és egy pincében tartják elzárva.

Hát ott is volt már õ akkor réges-régen a papok keze közt, a kapucinusok temploma alatt.

Szóval, ti erõsen bent ültök a százados úzustokban: hihetetlennek tartani, ami igaz, s valószínûnek, ami képtelenség. Hát isten neki, én respektálom, és éppenséggel nincs jogom dühbe jönni, hogy Katánghy Menyhért képviselõtársamat költött személynek tartjátok. Hisz ez végre is csekélység véleményeitek tarkabarka pillangóseregében, melyek még jobb kedvben röpködnek a nemzeti élet mostani verõfényében, mint azelõtt.

Én szeretlek benneteket - mert ti is magyarok vagytok. S akit néha elfut a méreg, ha a sajtóban is olvas efféle idétlen föltevéseket és híreket, váltig csillapítom. - Tisztelet, uram, e kövér kacsáknak és gombáknak! Van egy osztály, egy elszórt család a nemzet nagy tömegében, mely úgy gondolkozik s eszében ilyeneket költ ki, kell, hogy ezek is képviselve legyenek a sajtóban.

Üdvözöllek, mondom, kedves ösmerõsök - hanem a Katánghyt nem hagyom zsákmánytokul. Én nem vállalom a cikkeit a ti kedvetekért sem. Elhatároztam, hogy nyilatkozni fogok.

Éppen ez elhatározásom alatt új kívánságok merültek fel a szerkesztõségbe beküldött levelekben.

A 36,225-ik számú elõfizetõ arra szólítja fel a szerkesztõséget, hogy tegye közzé a Katánghy életrajzát. - Hiszen ha tudnánk az életrajzát!

Ehhez járult, hogy ugyanekkor a púroszok az iránt indítottak meg nyomozást, nem adott-e Katánghy a kerületében reverzálist. Emiatt egy magándetektív le is utazott a kerületébe.

Ily körülmények közt támadt az az eszmém, hogy megírom a Katánghy életrajzát, hadd lássa a közönség, hogy vérbõl és húsból való élõ ember. S végre is már a morál szempontjából sem árt az ilyen kétes egzisztenciára egy kis világosságot önteni. Mert a politikai svihák rosszabb a kígyónál. A kígyó, bárhogy vagdalják össze dirib-darabra, él mindaddig, míg a napvilág rásüt, a politikai svihák pedig bármily ép legyen, csak addig él, míg a nap rá nem világít.

A házas képviselõk nagy gaudiummal fogadták, mikor említettem tervemet, hogy leleplezem Menyust, megírván a curriculum vitae-jét.

- Az isten segítsen, bruder! Bizony nagy jót cselekszel velünk.

Azonban csakhamar megtudta Menyus is a dolgot, s szörnyû mód meg volt rõkönyödve.

- Ne okoskodj, pajtás - mondá. - Tudom, mi bánt téged. De inkább abbahagyom az irodalmi mûködést a Pesti Hirlapban. Végképp átengedem a terrénumot neked.

S még aznap tényleg írt a szerkesztõségbe, hogy megszûnik munkatárs lenni: ezutáni leveleit majd csak kéziratban postán fogja küldözgetni a feleségének.

A képviselõ-férjek, ahelyett, hogy hálásak lettek volna, amiért Menyust elijesztettem a további levelezéstõl, engem csúfoltak ki.

- Ugye nem mered a saisi fátyolt fölrántani Menyus múltjáról? Gyáva vagy, punktum!

- No, hát merem. Azért is megmutatom.

És hozzáfogtam az életrajzi adatok gyûjtéséhez. Persze, a Katánghy életrajzát, ha a Sturm-féle almanach szokásai szerint járnék el, pár szóval el lehetne mondani, hogy t. i. született 1848-ban, ámbátor 1846-ban született (de az sohasem árt, ha az embernek életébõl Sturm úr vesz el két esztendõt.) Iskoláit járta Kassán, Budapesten, stb. Már otthon is kitûnõ házi nevelésben részesült. (Ahá, mint Péchy Tamás.) Az 1884-iki országgyûlésre a borontói kerület választotta meg. Tagja a naplóbíráló bizottságnak.

Mindössze ennyit találtam Sturmban. Boldog isten, hogy építsek én meg ebbõl az édes-kevésbõl egy teljes biográfiát? Ezt nyilván maga Katánghy diktálta be az almanachba.

Apránkint kellett összeszednem némi nyomokat. Valahol véletlenül megtudtam, hogy Sáros megyében született. Hopp, ez nagyon terhelõ körülmény. Egy másik forrás olyasvalamit ejtett el, hogy sokáig élt külföldön, mint orvos. Mi az ördög? Katánghy mint orvos? Ki hallott ilyet? Élénken kezdett vonzani a lassan oszladozó homályosság. A kerületében lent járt magán detektív is mesélt némi részleteket a választása felõl, amik csak a kíváncsiságomat csigázták fel. Végre egy idõs asszonysággal ösmerkedtem meg Budán, aki azt állította, hogy rokona Katánghyéknak.

Milyen szerencse! Az idõs asszonyság (Terka néni) kitárta tudásának gazdag tárházát. Mondott az annyit, hogy redukálni kellett egy tized részére. Az ördög akar egész könyvtárt írni Katánghyékról!

Ami kevés még ezek után homályosságban maradt, azt a már említett Varga Mihály útján hoztam tisztába.

Varga nem akart eleinte semmit mondani, de két ezüst forintos megtette a hatást, mert hiába: »Jó bort árul Sirjainé« stb.

És most, miután lelkiismeretesen megneveztem a forrásokat, az isten és a múzsa segítségével megkezdem az életrajzot - méltóztassanak vakon hinni a szavamnak.

NE HAGYD MAGAD »YPSILON«

Szegény magyar dzsentri annyiszor hallja élhetetlen voltát, hogy elszontyolodásában neki durálja magát egyszer-egyszer, egy-két ugrással utána szökni azoknak (vagy esetleg meg is elõzni õket), akik a boldogulás útján elöljárnak.

A tekintetes szülõk hályogtalan szemmel nézvén az idõk folyását, nagy határozatot szûrnek le. »Ha a zsidó úgy, mi is úgy. Csak a kúriánk gyepesedett be, de az eszünk nem. Mi is megleljük a pénzöntõ pályákat és elébök vágunk a gyermekeinkkel.«

S a pulya, aki még ott röcsög az anyja szoknyája körül, s a színes babszemeket csórikálja, nem egyszer hallja, amíg felnõ:

- Most már semmi se a szolgabíró. A viceispán se nagy úr már. Sõt a képviselõi pozíció is besüppedt, mint a kis tûznél sült pampuska. Az Isten verje meg az országgyûlést, sok jó nemesi birtokot felfalt, mint a fekete posztóval bevont országokban sok szüzet a sárkány.

Ej no, hiszen a magyar nemes szeme is elöl van, mint a többi emberé, miért ne láthatna velök õ is elõre?

S látott is valamennyire. Csakugyan akadtak szórványosan példák, hogy a dzsentri-gyerekek is elindultak a jövedelmezõ pályákra. - Furcsa volt az, kivált kezdetnek. Mintha a sas elvinné a maga fiait a pocsolyához: No, hát most már ti is itt ússzatok versenyt a kis kacsákkal!

A hatvanas évek vége felé voltak a határtagosítások (a felvidéken legalább akkorában kommasszálták a határok zömét), a mérnökök dolga roppant jól folyt; harminc-negyvenezer forint ára munkája volt egynek-egynek.

Jó nemes atyánkfiai vérszemet kaptak erre, és a fiatalja, akármekkora nagy »ypsilon« kolonckodott a neve végén, mind a mérnöki pályára lõn terelve, küszködvén a sinus-cosinus-szal, a logaritmusokkal, meg a körzõvel.

- Ez legalább nem szégyenletes pálya - így gondolták és így legyezgették a címerükben levõ állatjaikat, a griffeket, sárkányokat, gólyákat, gémeket stb. - Nem egészen elõkelõ, az igaz, de nem is egészen lealacsonyító. Ebben is a földdel dolgozik a fiú, a föld önti neki a pénzt, ha nem is éppen búza alakjában.

Így lettek az akkori dzsentri sarjak majdnem kivétel nélkül mérnökök, de mire a diplomát el nyer ték, már akkorra minden határ fel volt méricskélve, s a spekulációra készült »matyikusok« jó része mint díjnok és írnok körmöl ez idõ szerint szerte a különféle kancelláriákban.

Szóval, elkéstek. De semmi az. Végre is a maga kárán tanul a magyar (még szinte jól esik neki ez a kár - amikor már elfelejtette.) Egyszerûen nem volt »zsüzsmánjok«. De hogy is lehetett volna mindjárt elõszörre? Pedig különben evidens volt, hogy a tagosítások elmúlnak. Ostobaság nyírókat nevelni egy olyan bárányhoz (még ha aranyból van is a gyapja), amelyik már nyúzás alatt van. Nem a mérnököké immár a jó pálya, hanem a prókátoroké. Prókátornak kell a gyereket nevelni, mert ameddig magyar ember lesz, addig a pörpatvar otthon lesz ezen a sárgolyóbison.

A következõ generáció tehát ügyvéd lett; de amíg ezek ott biliárdoztak az egyetem körül fekvõ kávéházakban, addig egészen átformálódott az ügyvédi állás: tisztségbõl mesterség lett. Más törvények jöttek, más bírák és más életviszonyok. Eddigelé a fiskális úgy odakuporodott egy-egy uradalomhoz, vagy sokszor egyetlen pörhöz, mint a borjú a tehén alá, ott szopogatott, amíg vastagra meghízott.

Most megszûntek a hosszú pörök, a lusta bírák, akiknek az a szeme is be volt hunyva, mely az igazságot meglátá, meg az a másik is, mely most az ügyvédek körmeire van meresztve.

Minden megváltozott. - A méh nem szimbóluma többé a gyûjtésnek, csak az ostobaságnak: a méh maga röpködi be a virágokat s nagy fáradsággal szedi fel csápjaira az édes anyagot, hogy átdolgozza. - Ma már a hörcsög az igazi akvizitor, akinek két zacskója van a pofáján s két cikázó szeme, melyekkel meglátja a kész magot.

Az ügyvédséggel is elkéstek tehát a dzsentri-fiúk. Ez se jó pálya már. Bizony nem egyik szorult le körjegyzõnek közülük, - ha ugyan rosszabb is nem történt némelyikkel.

E gyalázatos átmeneti idõkben tette le Katánghy János komposszesszor úr Menyhért fia az érettségit - azt is úgy, hogy János úr párbajjal fenyegette a professzorokat, ha megbuktatják. Mert rosszakaratot és szottizt Katánghy János úr nem tûr el senki fia részérõl.

Miután Katánghy János úr a két fiával, Károllyal, a mérnökkel, és Palival, az ügyvéddel »elkésett«, amint azt fennebb vázoltuk némi általánosságban, a harmadik és legutolsó fiával akarta helyreütni a hibát.

- Rosszul spekuláltam - mondogatta magában. - Eleibe kell lõni a szerencsének, mint a vadgalambnak. Nem olyan pályát kell választani, amelyik most jó, hanem amelyik jó lesz.

Persze, de éppen ez a nehéz. Sokat töprengett ezen János úr. Legjobban szeretett volna belõle bankhivatalnokot, akképpen okoskodván: »a búzaasztagnál van a kakasnak a legjobb dolga.« De Katánghy György kir. tanácsos, a család esze (János úrnak unokatestvére) másképpen vélekedett.

- Nagy szó a bank, János. Külön kell arra születni. Zsidónak való dolog.

- De Menyus is megtanulja… Jó eszû kölyök és végtelenül ügyes.

A királyi tanácsos úr fitymálólag biggyesztette el húsos ajkait.

- Megtanulja? Talán. De nem elég az, János, talán te is megtanultad volna fiatal korodban, ha vagy tíz évig gyakorlod az egérfogást úgy, hogy ahol magad volnál, elfognád az egeret, de a rászületett macskák között neked egy se jutna, mind õk fognák meg.

Katánghy János lehajtotta a fejét.

- Hm - szólt elgondolkozva -, ebben van valami.

- Ne add tehát bankhivatalnoknak a gyereket. Nem arra való!

- Pedig úgy néz ki a fickó, mintha a jég hátán is megélne.

- A jég hátán meglehet, de a bankban nem. Csacsi ahhoz a nemesember.

- De hát akkor mit neveljek belõle?

- Doktort, barátom, doktort, és csak örökké doktort. A doktoroké a világ, mert beteges. Hiszen már nincs is egészséges ember. A Menyus csinos fiú, kellemes modora van, és dere kasan tud szelet csapni. Ezen a pályán sokra viheti. Hány gazdag ember van a doktorok közt! Csak az nem boldogul, aki nem akar.

A kir. tanácsos szavai nagy súllyal estek a latba, Menyus orvosnövendék lett.

Menyus édesanyja, szül. Pribolszky Johanna is osztotta ezt a nézetet.

- Könnyû tudomány - mondá. - Ha az orvos meggyógyít valakit, az hálás és dicséri, ha pedig ki nem gyógyítja, örökre elnémul, nem tehet neki szemrehányást.

SZÓNOKI SIKER

Menyus, mint már szó volt róla, csinos fiú volt, ovál, barna arccal, imponáló testtartással, úgyhogy az indexére kétszer annyi kölcsönt kapott a Magyar utcai uzsorás asszonytól, mint mások, s a Schöja-kávéházban is több hitelben részesült társainál.

Az egyetemi elõadásokra járt is, nem is: az egész ötéves kurzus alatt egyetlen szereplésére emlékeznek a konskolárisok.

Dr. Csepenka, a nagyhírû operatõr, a csontszú operációját magyarázta a klasszisnak.

A halottat, aki illusztrációul volt szükséges a magyarázathoz, behozták a szolgák a boncoló asztalra. Csepenka felölté boncoló köpenyegét s így szólt az egybegyûlt tanítványokhoz:

- Mi szükséges egy csontszú-operációhoz? Ki tudja? Senki. Hát én megmondom. Mindenek elõtt szükséges egy csontszúban szenvedõ beteg. Igaz-e vagy nem?

- Igaz.

- Igen helyesen, uraim. Íme, tegyük fel - mondá a halottra mutatva -, hogy ez az illetõ csontszú-beteg. Az elsõ kellék tehát megvan. Mi kell még? Nos? Hát egy boncoló kés kell. Igaz, helyes, egy boncoló kés, s továbbá? (Itt a harmadik ujját emelte fel a tudós Csepenka). Ej, hát egy porckés. Úgy van, egy porckés. És még? Egy csontfûrész. És még? Egy szivacs. Hát azután? Egy lavór víz. No, most?

- Most aztán meg lehet kezdeni, tanár úr.

- Dehogy. Paperlapap, uraim. Még kell valami.

- Kloroform - szólt közbe egy orvosnövendék.

- Kloroform csak az elaltatáshoz szükséges, amici. Kis mûtéteknél pedig nem szükséges elaltatni a beteget, hanem igenis szükséges a segédlet. Egyik a beteg kezét fogja. Jöjjön ide, Demény úr. Egy másik a lábát fogja, hogy ne rúgjon. Talán ön lesz szíves, Kohn úr. De még ezzel sincs kimerítve. Még mindig kell valami. Nos? Hát megmondom. Egyikök álljon a beteg fejéhez és biztassa, bátorítsa. Mert az orvosi tudomány és a humanizmus testvérek. A betegnek jól esik az ilyesmi, ennélfogva a csillapító szerek közé felsorolandó. Ezen biztatói szerepre önt kérem fel, Katánghy úr.

Csepenka tanár felgyûrte kabátja ujját, mielõtt foga közé fogta a bonckést. Demény úr, egy köpcös fiatal tanuló, megfogta a halott kezét, az incifinci Kohn úr pedig a lábát. Szerencse, hogy a halott nem tudott rugdalózni, mert ugyancsak könnyen elrúghatta volna onnan Kohn urat.

- No, most! - kiáltott fel Csepenka úr. - Mindenki teljesítse kötelességét.

Csepenka úr megfogja a halott hüvelykujját, ahol a csontszúnak kellene lennie, s hogy élethíven markírozza a mûtétet, odaszólt Katánghynak is:

- Kezdje hát!

Hõsünk erre odaugrott a halott fejéhez, ki meredten, fehéren terült el az asztalon, borzalmas, kinyitott szemeivel, melyeket puha, szelíd kéz be nem fogott a szomorú kórházi nyoszolyán. Harminc éves férfi lehetett, sûrû hajjal, vastag bajusszal.

- Ne hagyja el magát, barátom! Szorítsa össze a fogait.

Az orvosnövendékek nevetni kezdtek a komikus szituáción, melyet a tanár pedánssága terem tett, s alig figyelt valaki Csepenkára, ki a csontszú ismérveit vázolta terjedelmesen, mielõtt késével bevágna a hulla ujjába. Menyus úrfi pedig zavartalanul folytatá a biztatást:

- Ne féljen, nem tart sokáig! Hiszen Csepenka tanár úr csinálja, a nagy Csepenka. Örüljön, hogy a nagy Csepenkához jutott.

A napfény beszûrõdött a zöldes zsalukon s ott pajkoskodott a hulla arcán. Valóságosan olyan volt, mintha mosolyogna, hogy a nagy Csepenkához jutott. Az orvostanulók a hasukat fogták, úgy nevettek. Maga Csepenka is mosolygott.

- Biztosítom, hogy meg lesz elégedve. Egy kis fájdalom nem nagy dolog. Történtek már nagyobbak is a világon. A szegény Dózsa Györgyöt egy tüzes trónba ültették. Mi a maga esete ahhoz képest? Hát a Jókai »Kétszarvú emberét« olvasta-e? Az volt a parádé. Megnyúzták elevenen és egy bivalybõrbe varrták. Mit szólna ön az ilyesmihez?

Itt megállt Menyus úrfi, mintha a halott feleletét várná, de az néma maradt.

- Pfuj. Ne jajgasson! Mit ordít? Azt hiszi, hogy az használ? Képzelje, hogy egy bolhacsípés. Higgye meg, katonadolog az egész, én hát csak azt mondom, barátom, hunyja be a szemét…

A nevetés megfagyott az ajkakon. A halott behunyta az egyik szemét.

- Él! Él! - ordítottak a tanulók. A halott a másik szemét is behunyta, és melle emelkedni kezdett.

A lavórt tartó asszisztens ijedtében eleresztette a tálat, hogy az csörömpölve tört össze ezer darabra.

A csörömpölésre újra kinyitotta kissé a bal szemét a halott.

Mindenki álmélkodott és megrendült, csak dr. Csepenka nem. Flegmáját és humorát meg tartotta.

- Gratulálok magának, Katánghy - mondá. - Ez a legnagyobb szónoki sikerek egyike, amiket életemben láttam.

Majd a burnót-szelencéjét vette elõ Csepenka úr, szippantott elõbb belõle, aztán odaillesztette sima, tükörszerû lapját a halott szája elé, kezét a szíve fölé helyezte, érezte halk verését, mire ritmikus mozdulatokkal kezdte a mellét nyomkodni.

- Egy közönséges tetszhalál-eset, uraim. Igen érdekes dolog, de nem az én szakmámba tartozik.

Csengetett a szolgáknak.

- Hívják be az illetõ szakorvost, hogy vegye tüzetes ápolás alá ezt az embert. Ami pedig engem illet, hm…

Itt félbeszakította a szavait, illõ kifejezésen gondolkozva:

- Hozzanak részemre egy alkalmasabb halottat.

E nevezetes fölébredési eset akkoriban bekerült a lapokba, a nevekkel egyetemben (a halottaiból fölébredt ember Varga Mihály nevezetû kádárlegény volt). Az öreg Katánghy János mindenüvé magával hordta kabátzsebében az illetõ lapszámot.

- Micsoda bolond eset - hajtogatta az ismerõsöknek. - Ilyen is csak az én Menyusommal történhetik. Ebugatta kölyke! Krisztus urunk óta nincs rá példa, még Cicero se bírta elérni, sõt Kossuth se, hogy halottakat élõkké kapacitáljon; inkább megfordítva, élõkbõl csinált a lángoló szónoklataival halottakat. Teringette! Azt mondani a halottnak: »Hunyja be a szemét, barátom«, és a bolond szót fogad neki, behunyja.

Annyira megtetszett az öreg Katánghynak az engedelmes Varga Mihály, hogy felutazott a látogatására Pestre, s mikor a fickó teljesen felgyógyult egy hónap múlva, magával hozta Katángfalvára mindenesnek, hogy mint valami csodát mutogassa a vendégeknek.

Így ragadt meg Varga Mihály a katángfalvi kúrián, s mikor néhány év múlva Menyus úrfi, a »nagy orátori talentum« (ahogy az orvostanhallgatók nevezték el tréfásan azóta) megkapta a doktori diplomát és nagy triumfussal jött haza a szomszéd vasúti állomásról a kék kasú családi csézán (önmaga hajtván a lovakat), apja elérzékenyülve borult a nyakába:

- Most már embernyi ember vagy, Menyus. Amit mi elherdáltunk, én és bátyáid, neked kell visszaszerezned. Aranyat, ezüstöt nem adhatok a kezdethez, mert magamnak sincs, hanem adtam nevelést, most pedig még neked adom inasnak Varga Mihályt, aki okvetlenül szerencsét fog rád hozni.

A PRAXIS

Menyus úr azonban egyelõre odatette a maga diplomáját, ahol a többi testvéreé volt, az íróasztal fiókjába. Jobban szeretett otthon lebzselni, foglyok, nyulak után vadászni, mint paciensek után. Az a veszett griff, mely a Katánghy-címerben terpeszkedik el kék mezõben, sehogysem eresztette.

Mikor az édesapja figyelmeztette, hogy kezdje már meg a praxist, költözzék be a városba (vagy Eperjesre, vagy Kassára, ahova neki tetszik), mindig Pató Pállal felelt: »Hiszen ráérek«. Váltig odébb-odébb húzódék a terminus. Majd õsszel! Nem lett belõle semmi. No, majd tavasszal. Abból se lett semmi. Mindig közbejött valami. Egyszer olyan, hogy a fiatal doktor vonakodott, másszor olyan, hogy a papa se bánta. Kivált, ha valamely módos leányos házhoz kezdett járni, mert volt egypár csinos és vagyonos kisasszony a közeli falvakban. Hátha bolondjában otthonról tud kihorgászni valami jó aranyhalat?

Csak néha zajdult fel az öregúr:

- Elfelejted, amit tanultál. A késpenge is megrozsdásodik, ha nem vágnak vele.

- A tokja válogatja, kedves apám. Aztán itthon is gyakorolhatja magát az ember.

Némelykor megbetegedett a faluban egy-egy paraszt a zöld uborkától, annak adott be kinint a hideglelés ellen, vagy a lábát törte ki valaki, azt kellett helyreigazítani. Valami különösebb betegségek nemigen fordultak elõ.

Midõn emiatt sopánkodott az öregúr, aki szerette volna, ha a fiú folyton gyakorolhatja magát, azt felelték neki:

- Hja, nyáron nem ér rá a paraszt beteg lenni.

Hanem biz ott télen se voltak betegségek. Az öreg megint a parasztokat szidta:

- Hát már ti sohasem akartok betegeskedni?

- Mitõl lenne beteg télen a paraszt - felelték neki -, mikor nem is igen eszik?

A katángfalviak szegények, rossz határuk van, néha a vetõmagot sem hozza be.

Ez így nem maradhat in infinitum. Maga a doktor is belátta, hogy mégiscsak meg kell kezdeni a praxist.

Csakhogy ahhoz is pénz kellene, lakást felvenni és bebútorozni. Pénze pedig Katánghy Jánosnak nem volt, se apró, se nagy; adóssága ellenben volt, apró is, nagy is.

Lefutotta azt a karriert, amit a dzsentri ember rendesen, az összes fokozásokkal. Elõször bízott önmagában, azután a földben, hogy hátha az hozna valami veszekedett nagy termést, azután a zsidóban, aki kölcsönt ad, s csak miután már a zsidó meg nem emberelte, fordult vallásos hitével az Istenhez. Az Istentõl remélt mindent. Hiszen azt mondja a szentírás, hogy ott jelenik Õ meg, ahol legnagyobb a veszedelem.

Az Isten megjelenését várta Katánghy János úr, de ahelyett megjelent a bírósági végrehajtó. Rendesen így szokott lenni.

- Hát mármost mit csináljunk? - mondá az ifjú doktor sötéten.

- Várunk - szólt az apja. - Majd csak történik valami.

Hogy mi történhetnék, azt éppenséggel nem tudta János úr, sem azt, hogy minek kellene történnie, sem azt, hogy mit vár - hanem azért mégis csak várt.

De hogy is tudhatta volna, hiszen éppen valami jó »non putarem«-et várt. S a non putarem azért non putarem, mert senki se találhatta volna ki elõre.

És amíg a non putaremet várta, addig valahogy erõszakosan fenn tudta tartani az állapotot. Békétlenkedõ hitelezõket senki sem tudott nálánál nagyobb diplomáciával várakozásra bírni. Olyan svádája volt, mint egy nagykövetnek. Ahol a sváda nem használt, bizony nem volt bolond megvetni a drasztikusabb eszközöket.

A szomszéd faluban (Vártornyán) lakó Majka Györgyhöz, aki foglaltatott nála, áthajtatván, kedélyes szavakban kért halasztást.

- Nem adhatok - felelte Majka úr. - Nekem szükségem van a tõkémre.

- Úgy? Szüksége van? - szólt sötéten. - Látja ott röpülni azt a galambot, Majka úr?

- Látom.

Hogyne látta volna. A kert legvégén voltak, és a galamb ott kóválygott magasan a fejök felett.