A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Brianna Bourne: Meet Me at Midnight

Published by Scholastic Press, an imprint of Scholastic Inc.,

Publishers since 1920. scholastic, scholastic press,

and associated logos are trademarks and/or registered

trademarks of Scholastic Inc.

Fordította Molnár Edit

Első kiadás

Copyright © Brianna Bourne, 2025

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Molnár Edit,2025

Minden jog fenntartva

Illustrations © Pablo Hurtado de Mendoza, 2025

Illustrations reproduced by permission of Scholastic Limited

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-599-621-6

„A szerelem akkor is azt mondatja velünk: »Még ez is jobb, mint a szakítás. Inkább legyek boldogtalan vele, mind boldog nélküle! Ha megszakad is a szívünk, legalább együtt szakad meg.« Ha a belső hang nem ezt mondja, akkor az nem a szerelem hangja. Íme a szerelem nagysága és iszonyata.”{1}

C. S. Lewis

„És az emléked velem ébred,

Körbevesz,

Rohadt egy örökség,

Tönkretesz”

Taylor Swift: Maroon

ELSŐ FEJEZET

Az első éjfél

Az első alkalommal halványkék fényben ébredek, a földön sűrű, füstszerű ködréteg gomolyog.

Felriadok, pislogva bámulok az éjszakába, meresztgetem a szemem a félhomályban. Próbálom felfogni, mi történt. Próbálom értelmezni a látványt. Biztos, hogy a saját ágyamban, a saját házamban aludtam el. De most…

Hol vagyok?

A hálószoba, amin az ikertestvéremmel, Cadyvel osztozunk, eltűnt: egy erdő került a helyére, magasra törő, túlvilági fák törnek az égnek.

Mamutfenyők. A látványuk régmúlt iskolai kirándulások képeit idézi: az uzsonnásdobozokat és a párokba rendeződő osztályokat, a Sierra Nevada lábánál robogó sárga iskolabuszok sorát. A városomtól negyedórányi autóútra van egy ilyen mamutfenyőerdő, mint ez, vagyis lehet, hogy álmomban sétáltam el ide. De még sosem hallottam olyan alvajáróról, aki másfél kilométernél messzebb kóborolt volna.

Feltápászkodom, és óvatosan körülnézek. Van valami hipnotikus ebben a liláskék fényben: valami, ami azt súgja, hogy ez nem egy átlagos erdő. Nem egy hétköznapi éjszaka.

Az órámra nézek, a finom gyöngyház számlapos arany karkötőre, ami még a nagyanyámé volt. A kis- és a nagymutató is egyértelműen tizenkettőn áll. Pontosan éjfél van.

A lábam előtt vörös földszalag kanyarog az erdő mélye felé. Egy ösvény. És mivel úgy érzem, ez felhívás keringőre, elindulok.

A világ léptéke lázálomszerűen torz, én pedig önmagam játékbaba-méretű változataként lépdelek a mamutfenyők között. Enyhe, lassan növekvő nyugtalanságot kellene éreznem – az éjszakai erdő nem valami biztonságos hely –, de a félelem valószerűtlennek hat, nem is érint meg.

Álmodom? Nem úgy tűnik. Az álmaim általában összefüggéstelenek, értelmetlenek, és szinte mindig rémálommá alakulnak, amelyben a legmélyebb, legősibb félelmemmel találkozom: valami újjal kell szembenéznem, az ikertestvérem nélkül.

De ez az erdő, ez az éjszaka… tisztább, mint bármelyik álom, amit életemben láttam. Érzem a tőzeges kéreg illatát, a levelek zöld üdeségét a fejem fölött. Csupasz lábujjaimat a púderesen puha földbe mélyesztem, a bőrömön érzem fahéjas hűvösségét.

A mellkasomban, egy olyan helyen, amelyről azt hittem, kong az ürességtől, hirtelen megmozdul valami. Valami, amit már régóta nem éreztem. A pulzusom mohón lüktet, újra meg újra azt dobolja: gyönyörű, gyönyörű, gyönyörű!

Világéletemben álmodozó voltam. Kislány koromban anya barátnői folyton rólam sugdolóztak: Jaj, már megint el van varázsolva, vagy: Jézusom, ez a lány mindig a fellegekben jár! A savanyú képű másodikos tanítónőm „ufónak” nevezett, a kedvenc nagymamám pedig csillagszemű álmodozónak, egészen addig, míg egy éjjel el nem távozott közülünk. Engem nem zavartak a megjegyzések. Szerettem álmodozó lenni. A képzeletemben a világ sokkal szebb volt, mint egyébként, és szerettem elmerülni a magam teremtette alternatív valóságaimba. Ott mindig könnyebb dolgom volt, mint a való életben.

Itt is könnyű.

A talaj lejtős, és a fák is ritkulni kezdenek. Ha ezek a gyerekkori kirándulások mamutfenyői, akkor a völgyben kötök ki, ami a szülővárosomba vezet. Amikor az emberek azt hallják, hogy Kalifornia, tengerpartok és szörfdeszkák jelennek meg a képzeletükben, de én a Központi-völgy keleti szélén élek, ahol sűrű erdők nőnek, és a hegyoldalakon faházak meg kőkunyhók sorakoznak.

Az erdő azonban ahelyett, hogy a völgybe torkollna, egy széles, üres tisztásra nyílik. A mamutfenyők itt szinte tökéletes kört alkotva őrködnek, és az égbolton furcsa kékeslila hold virít.

Amikor meglátom, mi áll a tisztás közepén, az éjszaka megremeg.

Egy zongora.

Egy teljes percig bámulom a hangszert, a döbbenettől moccanni sem merek. Aztán lassan, mintha egy ijedős lényt cserkésznék be, kilépek a tisztásra.

A holdfény kísérteties, híg reflektornyalábként ragyog le a zongorára. A faburkolatot vizenyős, smaragdzöld mohafürtök és zuzmócsipkék borítják. A billentyűk inkább sárgák, mint fehérek, foghíjasak. Óvatosan megérintem az egyiket. C4, gondolom magamban. Tízéves koromból, a kurtán-furcsán véget ért zongoraleckéimből hívom elő az emléket. Lenyomom a billentyűt, de az nem ad ki hangot.

Bekukkantok a kitámasztott, nyitott fedél alá, és látom, hogy parányi mohavilág tenyészik a húrok fölött. Lágy lankák, cserebogarak fényesen menetelő páncéljai. És virágok: préri füst meg madárcseresznye, oszlopos boróka meg papsajt. Úgy ismerem a nevüket, mint az összes szövetét, ami megfordult a varrógépem tűje alatt: sifon, organza, bombazin.

Ahogy ujjbeggyel végigsimítok egy közeli virág bársonyos szirmain, mosoly terül szét az arcomon. Három hónapja először veszek levegőt anélkül, hogy a való élet nyomasztó súlya a mellkasomra nehezedne.

A mosolyom elhalványul. A súly már a puszta gondolattól visszatelepszik a tüdőmre, és kiszorítja belőlem a szuszt. Eszembe juttatja az álmon kívüli életemet: a neonfehér kórházi folyosókat és az orvosok lesújtó híreit, a papírjaim tetején virító piros számokat, a szüleim sziszegős vitáit.

A való élet finom, de félreérthetetlen zörej, miközben minden szétesik.

Bárcsak olyan ember lennék, aki mindent elvisel, de sosem voltam erős. Sosem voltam olyan, mint Cady.

A ruhám zsebébe csúsztatom a kezem, és megkeresem a dupla pénzdarabot, amit mindenhová magammal cipelek. Két egymásba olvasztott érme. Különös, mint egy dupla sárgájú tojás. Apa el akarja adni; azt mondja, több száz vagy talán több ezer dollárt is kaphat érte a gyűjtőktől. De Cady és én a Santa Cruz-i sétányon találtuk nyolcéves korunkban, és azóta felváltva magunknál hordjuk. Előhúzom, és a hüvelykujjammal megdörzsölöm a fényes rézfelületet.

Cady.

Elakad a lélegzetem, kényszerítenem kell magam, hogy a holdfényre, az erdőre és a zongorára összpontosítsak. Most nem ott vagyok. Hanem itt.

Miközben a köd már a bokám körül gomolyog, a mellkasomra nehezedő súly ismét engedni kezd, és olyan mélységes nyugalom veszi át a helyét, hogy majdnem sírva fakadok. Bármi legyen is ez az éjszaka, nagyon tetszik. Olyan… flott.

– Köszönöm! – suttogom, és elengedem a dupla érmét, majd a mohos zongorára simítom a kezem.

Gyönyörű ez a keresetlen nyugalom… szükségem van rá. Egész életemben menekülni próbáltam, és ez a hely talán megadhatja nekem ezt az élményt. Az én erdőm, az én tisztásom. Itt semmi és senki sem emlékeztet a valóságra.

Újra végighúzom az ujjaimat a néma billentyűkön. Ha három hónappal ezelőtt álmodom erről a helyről, tágra nyílt szemmel és gondtalanul suhantam volna a tisztáson, hogy magamba szívjam a varázslatot, ami ábrándok egész garmadáját ihletheti.

Most azonban pörögni kezdek, lassan, az ég felé fordított arccal. Talán megint az a lány lehetek, csak egy kis időre, itt és most, mielőtt felébrednék.

Valami végigcsörtet a bozótoson, és megdobogtatja a szívemet. Megtántorodom, de mielőtt elfuthatnék, elbújhatnék, vagy megragadhatnék egy botot, hogy kardként hadonásszak vele… Valaki beront a tisztásra.

Amikor észrevesz, megtorpan, és meglepetés villan a szemében. Egy pillanatra két riadt, elképedt idegen vagyunk, akik patthelyzetbe kerültek az erdőben, és a döbbenettől mukkanni sem bírnak.

A szívem a torkomban dobog. Mert ez a valaki – ez a fiú…

Minden, amiről a reménytelenül romantikus szívem csak álmodhat.

Úgy ragyog a kék fényben, mintha valami keményebb és értékesebb anyagból faragták volna. Drágakőből: kvarcitból vagy márványból. Minden más puhának hat az éjszakában, ez a fiú azonban a legapróbb részletéig kidolgozott. Az orra nemes, szinte gőgös. Kétezer évvel ezelőtt sasorrúnak nevezték volna. Lustán pislog, a szeme nagy és világos. Olyan, mintha egy farmernadrágos római császár lépett volna le egy könyv lapjairól. Ezt a rideg méltóságot csak göndör hajának vakmerő, játékos lágysága enyhíti.

A szívem a torkomba ugrik. Menekülj, menekülj, menekülj!

Ő mozdul meg előbb, laza, könnyed magabiztossággal lépdel felém. Nyugodt járása a keleti part előkelőségeire emlékeztet: nyár Hamptonsban, vagyonkezelő alapok, egymás hátát lapogató fiúk egy fergeteges pólómeccs után. Talán az elegáns, félig feltűrt ujjú tengerészkék zakója teszi, vagy a vaskosan csillogó óra a csuklóján, az a fajta, amit repülős magazinokban reklámoznak. Az erdőnek lélegzetet kell vennie, hogy körülölelhesse az auráját.

Szédült várakozással lépek előre.

A lábam elakad valamiben, egy göcsörtös gyökérhurokban, ami, esküszöm, egy másodperce még nem volt ott. Megtántorodom, és a karommal csapkodva próbálom visszanyerni az egyensúlyomat, de hiába. Már el is estem.

Elterülök a földön, a térdemben és a tenyeremben szúró fájdalom.

A fantáziakép szertefoszlik, mint amikor a lemezjátszón megakad a tű. Szorosan lehunyom a szemem. Ne, ne, ne! A testem kínos ijedséggel rándul össze. Nem is értem, miért vagyok meglepve: ahhoz képest, hogy reménytelenül romantikus alkat vagyok, a fiúkkal kapcsolatos előéletem egyszerűen siralmas. Azt gondoltam, álmomban ügyesebb leszek. Az igazságtalanság jobban fáj, mint a felhorzsolt térdem.

A fiú lehajol, hogy felsegítsen, a csuklóján lévő nehéz, drága kinézetű óra megcsillan a lila fényben. Azt hiszem, azt kérdezi, hogy jól vagyok-e, de a fülem hangosan zúg zavaromban.

Minden csepp bátorságomra szükségem van, hogy felszegjem az állam, és a fiú szemébe nézzek. A háta mögött megváltozik a fény: szabad szemmel szinte észre sem vehető, de a neonlila szürkébb, semlegesebb árnyalatba fordul. A fiú léptei által felkavart köd visszahúzódik. A tisztás körülöttünk csak egy hajszálnyival csúnyább, mint korábban.

Az idegen zsebre dugja a kezét, úgy néz le rám. Kisfiús, lefegyverző vigyor terül szét az arcán.

– Hát – mondja –, így máris érdekesebb az álmom.

Gondolatban felhördülök. Az ő álma?

Nem!

Ez az én álmom!

Amúgy is, mi ez a duma? Így máris érdekesebb az álmom?

– Ugye csak viccelsz? – dünnyögöm elképedve.

A fiú szájának bal sarka felfelé kunkorodik, a szemében csúfondáros szikra villan.

– Nem erre a reakcióra számítottam.

Elönt az ingerültség, és az érzés csak még tovább fokozódik, amikor a fiú tekintete a kusza hajamról a meztelen lábujjamig siklik. Az a csipkés fehér ruha van rajtam, amit ma viseltem az iskolában, csak most koszos, és biztosra veszem, hogy falevelek tapadnak a hajamra. A fiú ezzel szemben makulátlan, mintha egy agyonhűtött jachtról szállt volna ki.

Imádom a ruháimat, de vannak pillanatok, amikor pontosan tudom, mennyire extrémek. És a fiú mellett olyan gyámoltalannak érzem magam, mint még soha. Érzem, hogy bezárulok, és sündisznóüzemmódba kapcsolok.

A fiú tekintete oldalra, a mögöttem elterülő tisztásra siklik.

– Bocs, de muszáj megkérdeznem: Az ott egy zongora?

Mielőtt válaszolhatnék, a fiú megkerül, hogy közelebbről is megvizsgálja a hangszert.

– Persze, gyalogolj csak bele az álmomba, ne zavartasd magad! – mormolom az orrom alatt.

A fiú ugyanazt a kört teszi meg a zongora körül, mint én néhány perccel ezelőtt, és lehajolva tanulmányozza a rézhúrok között tenyésző virágokat. Az én virágaimat.

– Mióta vagy itt? – kérdezi.

– Úgy fél órája.

Az órámra pillantok. Ez fura: a kis- és nagymutató még mindig tizenkettőt mutat. Megkocogtatom az üveget, aztán a fülemhez emelem az órát. Ketyeg, a másodpercmutató szorgalmasan menetel az óralapon. De még mindig pontban éjfél van.

Az álom gyönyörű volt, de elromlott. Fel akarok ébredni.

Tenyeremet az arcomra szorítva mélyen beszívom a levegőt, de nem fújom ki. Ez a legbiztosabb módja annak, hogy az álom fullasztó, víz alatti lidércnyomásba forduljon, mert ilyenkor szoktam felriadni.

Másodpercek telnek el így. A vér az arcomba szökik, és a tüdőmben lévő levegő könyörög, hogy végre kiszabadulhasson.

– Ööö… mit csinálsz?

A fiú hangja megint közelebbről hallatszik. Nem veszek tudomást róla.

Az ajkaim összeszorulnak az erőfeszítéstől, próbálom visszatartani a lélegzetemet, de végül nem bírom tovább. A levegő kirobban belőlem.

A fiú előttem áll.

– Mit művelsz? – kérdezi.

– Ha annyira tudni akarod, megpróbáltam felébredni. Ez nem lehet más, csak egy álom.

A fiú arcán feltűnő vigyor láttán legszívesebben bősz dobálózásba kezdenék.

– Neveztek már álompasinak – feleli –, de szerintem te vagy az első lány, aki szó szerint értette a dolgot.

Majd nevetve visszaballag a zongorához. Némi habozás után leül a székre, és megmozgatja a vállát. Igyekszem nem észrevenni az alkarján kidagadó határozott inakat, miközben az ujjait pozicionálja. A magabiztosság, amivel a billentyűkhöz ér, arról árulkodik, hogy jól tudja, mit csinál. Ugyanazt a billentyűt nyomja le a hüvelykujjával, amit én egy perccel ezelőtt – a C4-et –, ám ezúttal hideg, tiszta hang hasít az erdő csendjébe.

Csalódottan fordulok el. Itt egy egész erdő, nem muszáj pont ezen a tisztáson maradnom. Keresek egy másikat, olyat, ahol nincs zongora, és ahol egy fiú sem hiúsítja meg a menekülési tervemet. Már félúton járok a fák felé, amikor felcsendül a dal.

A lépteim megtorpannak. A dallam összetett és makulátlanul felépített. Klasszikus. Biztosan valami régi zeneszerzőtől származik, mert valahonnan ismerős, még nekem is. A köd, amely most a tisztást övező fák nyakába borul, mintha… reagálna a hangra. Mintha felélénkülne, és közelebb húzódna a zene forrásához.

Nem tehetek róla, muszáj megfordulnom. Meg kell néznem, honnan ered ez az éteri hang.

A fiú szeme lehunyva, a keze pedig… megbabonáz. Az ujjai hosszúak és elegánsak, könnyedén siklanak a billentyűkön.

És akkor megtörténik. Egy érzés suhan át rajtam, váratlanul és intenzíven. Megmagyarázhatatlan. Vonzalom lenne a különös fiú iránt?

Biztosan a zenéje nyűgöz le ennyire, az ügyesség, amivel játszik. Bármi is az, nem bírok félrenézni. Mintha transzba esnék, úgy bámulom a zongorázó fiút, amíg a dal véget nem ér. Ő megvárja, amíg az utolsó akkord is elhal, aztán felemeli az ujjait a billentyűkről.

Kinyitja a szemét, és felnéz. Egyenesen rám, mintha mindvégig pontosan tudta volna, hol vagyok.

A tekintetünk egymásba fonódik.

A fiú felhúzza a szemöldökét, mintha arra várna, hogy megszólaljak.

Az ajkaim szétnyílnak.

És akkor, hirtelen, mindennek vége szakad.

Az erdő, a fiú és az éjfél eltűnik.

{1} C. S. Lewis: A szeretet négy arca (ford.: Orzóy Ágnes)