A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Elveszettek szigete (Felföldi rejtélyek), 2025

Copyright © Jud Meyrin, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél a Coverist Studio és Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Tira Nael

Korrektúra: Tira Nael, Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-97-7

ELSŐ FEJEZET

Montrose, Skócia

Április 20., szerda, 19:45

A Sharky’s dugig volt vendégekkel. Az összes vörösesbarnára pácolt bokszban és asztalnál ültek, de még az összevissza karistolt bárpultnál is könyököltek páran. Lottie elfintorodott. Épp azért jött minden este ebbe az eldugott, kissé ütött-kopott kocsmába a golfpálya mögé, hogy elszabaduljon az emberek elől, de úgy tűnt, aznap nincs szerencséje. Azért odafurakodott a pulthoz, és intett George-nak. A kocsmáros azóta dolgozott itt, mióta Lottie az eszét tudta. Nagydarab volt, mint egy medve, és majdnem olyan szőrös is. Csak rá kellett mordulnia a részeg bajkeverőkre, és azok rögtön eltűntek a kocsmából, Lottie azonban gyerekkora óta ismerte, és átlátott a kemény felszínen.

– Hé, kislány! – George lecsapott két korsó sört a pult végénél várakozó öltönyös férfiak elé, nem törődve a durva kiszolgálás miatti grimaszolásukkal, aztán odacammogott hozzá. – Azt hittem, ma már el se jössz.

– De, csak sok volt a munka.

– A motelben vagy az újságnál?

– Mindkettő. – Lottie felsóhajtott, és arra gondolt, mennyire ironikus is ez. Tizennyolc évesen épp azért menekült el Montrose-ból, mert túl csendesnek, túl nyugodtnak találta, most meg, amikor pezseg itt az élet, hiányolja a korábbi álmos kisvárosi hangulatot. Az anyja erre azt mondaná, hogy semmi sem jó neki, és talán igaza is lenne.

– Ja, marha sok a turista – biccentett George –, pedig ez csak egy könyves találkozó.

– Krimifesztivál – javította ki Lottie, amire a férfi csak legyintett.

– A tököm se jegyzi meg a nevét, annyi a fesztivál manapság. De az üzletnek legalább jót tesz. Ezek a krimirajongók meglepően sokat vedelnek. – A pulthoz legközelebb álló asztal felé intett, ahol az öt főből álló, hangosan vigadó társaság között egy halom üres sörös- és whiskyspohár állt, na meg könyvek egy nagy kupacban.

A legfelső piros borítósat Lottie azonnal felismerte, csak néhány nappal korábban fejezte be. Maga sem tudta, miért épp krimiket olvas az álmatlan éjszakáin, amikor néhány hónapja még a saját élete is egy merő krimi volt. Talán azért, mert megnyugtatta a tudat, hogy ezúttal a bűntények kizárólag a könyvek lapjain történnek.

– Épp ma készítettem interjút az egyik kritikussal – mesélte George-nak, leginkább azért, hogy elterelje a figyelmét a saját problémáiról. – Az a fickó sem volt már szomjas. Meg túl kedves sem…

Lottie-ban azonnal felparázslott a harag, amikor eszébe jutott, ahogy Trevor Blackwood az interjú kellős közepén elővette a mobilját, kikereste rajta a korábbi cikkeit, aztán elkezdte kritizálni őket. Mindezt csak tovább tetézte, hogy a szomszéd asztalnál ülő fickó nem is tett úgy, mintha semmit sem hallana a megszégyenítésből, hanem folyton feléjük lesett, kíváncsian arra, mi fog kisülni a kínos helyzetből. Abban a pillanatban Lottie legszívesebben megfojtotta volna Blackwoodot a halványlila nyakkendőjével, amit a pasas nyilván nagyon kifinomultnak hitt, pedig csak simán borzalmas volt, de végül visszafogta magát. Főleg mivel Blackwood a motelben lakott, ezért Lottie-nak a hét végéig el kellett viselnie. És még csak szerda volt…

A krimifesztivál jót tett a családi motelnek, az összes szobát kibérelték. A Montrose-i Hírnök is fellendült így, hogy Lottie a fesztiválnak hála változatosabb cikkeket tudott írni. Igazából örülnie kellene. A Hírnöknél szabad kezet kapott a tulajdonos házaspártól, akik nem igazán értettek a lapkiadáshoz, csupán befektetésnek vették meg az újságot. Lottie arról írt, amiről akart, nem kellett tepernie a témákért, mint Edinburghben. Ráadásul a lap másik két alkalmazottjával, Glennával és Lachlannel is jól kijött. Az anyja is kevesebbet panaszkodott azóta, hogy a motelben teltház volt. Csak épp Lottie alig bírta elviselni a sok embert és a tömeget. Azért jött Montrose-ba, hogy elrejtőzzön, bármennyire is nevetséges volt ez, hisz az emlékek elől úgysem menekülhetett.

A teste megfeszült, a keze ökölbe szorult csupán attól, hogy eszébe jutott, miért is van itt. Sürgősen szüksége volt egy italra!

– Adsz egy whiskyt? – nézett George-ra.

A férfi együttérző pillantást vetett rá, mintha tudná, milyen gondolatok futottak át a fején. Pedig Lottie senkinek sem mondta, miért költözött haza. Még az anyjának sem. A tényeket persze mindenki ismerte: egy gyilkos megpróbálta megölni. De milyen apró szelete volt ez az igazságnak!

George letette elé a poharat, Lottie pedig azonnal felhajtotta a whiskyt. Az ital égette a torkát, pislognia kellett párat, nehogy kicsorduljanak a könnyei.

– Kösz, ez jólesett – mosolygott halványan a kocsmárosra, amikor újra meg tudott szólalni, George azonban csak a fejét csóválta.

– Nem tetszik ez nekem, kislány. Annak a fos Hírnöknek dolgozol, meg robotolsz a motelben, aztán esténként meg itt iszol. Ennél többre…

– Nehogy azt mondd, hogy többre vagyok hivatott! – csattant fel Lottie.

– Csak azt akartam mondani, hogy régen ennél többre vágytál.

– Az régen volt. Akkor még nem tudtam, mennyi szarság sülhet ki abból, ha többre vágyom – mondta Lottie fakó hangon, majd a poharára mutatott. – Önts még egyet!

Egy pillanatig úgy tűnt, hogy George ellenkezni fog, de aztán felkapta az üveget, és töltött Lottie poharába a halványbarna italból. Lottie ezúttal is egy hajtásra megitta a whiskyt. Másodjára már nem annyira égette a torkát, viszont a testét átjárta a kellemes melegség.

Két pohár whisky. Ennyi kellett ahhoz, hogy elnyomja a mellkasát feszítő ürességet, és elzsongítsa annyira, hogy amikor hazaér, képes legyen legalább pár órát aludni. Utána persze jöttek a menetrend szerinti rémálmok, majd a hajnalig tartó krimiolvasás. Szánalmas…

Lerakta a pultra a poharat, aztán előszedte a pénztárcáját, letette a pénzt a pohár mellé, biccentett George-nak, és már ment is. A szeme sarkából még látta, hogy a férfi újra a fejét csóválja, de nem törődött vele, csak kilépett a kocsmából.

A tenger felől fújó szél azonnal összeborzolta a haját, és magával hozta azt az illatot, amit Lottie január óta képtelen volt nem Hunterhöz társítani. Összeszorult a gyomra, mégis a hosszabb utat választotta, ami a tengerpart mellett futott. Átvágott a golfpályán keresztülvezető gyalogúton, és leért a sétányra. Jobbra tőle padok sorakoztak, mögöttük a parkoló üresen tátongott, balra a zöld vaskerítés mögött már a tenger hömpölygött. Lottie inkább csak hallotta, mint látta a hullámokat. Mély levegőt vett, hogy beszívja a sós, kicsit füstös, friss illatot, és Hunter alakja azonnal megelevenedett előtte.

Itt a tengerparton olyan közel érezte magához a férfit, mintha még mindig vele lenne, mintha csak fel kéne emelnie a kezét, és megérinthetné. Tudta, hogy becsapja magát ezzel, mégis minden egyes este a tengerparton keresztül ment haza, és megengedte magának, hogy arra a pár percre Hunterre gondoljon. Fakókék szemére, ami majdnem ugyanolyan színű volt, mint a homokos partot nyaldosó hullámok. Szigorú szájára, amit olyan ritkán húzott mosolyra, hatalmas termetére, a tetoválásaira…

Lottie torka elszorult. Három hónapja nem hallott semmit a férfiról. Néha eljátszott a gondolattal, hogy felhívja Hunter barátnőjét, Louise-t. Biztosra vette, hogy a nyomozónő tudja, merre jár a férfi. De ahányszor Louise-ra gondolt, felkavarodott a gyomra. Patthelyzet volt ez, minden szempontból, és Lottie tudta, hogy el kéne felejtenie Huntert, ez az egyetlen megoldás. Mégsem volt képes megtenni.

Újra beszívta a levegőt, és olyan lassan sétált a parton, amennyire csak tudott, hogy tovább tartson ez a néhány perc, amit engedélyezett magának, de már közeledett az aknakutató szobrához, ahol a sétány véget ért. Lottie a szoborra szegezte a tekintetét, és elfogta az a zavarba ejtő érzés, hogy nem is bronzból van, hanem nagyon is él, és kicsit görnyedt tartással még mindig a tengerpartot kutatja, mint a második világháborúban az aknákat keresve, amiket kisodort a víz. Lottie odaért elé, és felbámult rá. Talán csak képzelte a homlokráncolva koncentráló arc mögött a félelmet, mégis kirázta tőle a hideg.

Már fordult volna el, hogy felmenjen a motel felé vezető útra, amikor az ösvény végén lévő emelkedőn észrevett valamit. Az eget felhők takarták, a domb teteje is sötétségbe borult, de odafent a fűben mintha lett volna valami… Valami szürke és formátlan…

Lottie összehúzott szemmel nézte egy pillanatig. A józan esze azt súgta, hogy nem egy furcsa alakú sziklát lát, és bármi is van ott, hagyja a fenébe, induljon haza, sajnos azonban ilyen helyzetekben ritkán hallgatott a józan eszére, és úgy tűnt, ezen az Edinburghben történtek sem változtattak. A gyomrában kavarogni kezdett a korábban megivott whisky, mégis előszedte a mobilját, bekapcsolta rajta az elemlámpa funkciót, aztán elindult a domb felé.

A fűcsomók közt göröngyös volt a talaj, a lába elé kellett néznie, ha nem akart hasra esni. Néhány lépés múlva felért a domb tetejére, de odafönt még jobban fújt a szél. Vadul beletépett a hajába, és az arcához préselte a tincseket. Lottie alig kapott tőlük levegőt.

Szitkozódva söpörte ki az arcából a haját, aztán az alig egylépésnyire heverő alakra irányította a mobilját. A gerince mentén azonnal végigvágtatott a jeges borzongás.

Tényleg nem szikla volt, hanem ember. Egy férfi. A hasán feküdt, arccal a fűben, teljesen mozdulatlanul.

Lottie már moccant, hogy ellenőrizze a pulzusát, amikor észrevette a férfi feje mellett heverő, ronda, lila nyakkendőt, majd némi késéssel a nyakán a liláspiros foltokat.

Trevor Blackwood, a kritikus volt az, és minden jel arra mutatott, hogy megfojtották. Pont úgy, ahogy Lottie dühében nem is olyan rég elképzelte.

Montrose, Skócia

Április 20., szerda, 20:20

– Te találtad meg a holttestet? – állt meg nem sokkal később Colin McBride, az egyik helyi nyomozó Lottie mellett, és még egy pillanatra a vállára is fektette a kezét, mintha meg akarná nyugtatni, de aztán gyorsan el is húzta.

– Igen. – Lottie felpillantott a férfira; egy osztályba jártak gimnáziumban, össze is futott vele a városban az utóbbi hónapokban, de nem igazán ismerte. Már nem. Régen a gimiben igen, akkoriban jó fej volt, és bár a népszerű srácok közé tartozott, sosem nézett le senkit, mindenkivel kedves volt. De az érettségi után nem tartották a kapcsolatot, és több mint tíz év alatt megváltoznak az emberek, Lottie már csak tudta. A sötétségbe burkolózó tengerre meredt. Blackwood a második halott, akit látott, pedig még az első emlékével sem sikerült megbirkóznia.

– Meséld el, hogy történt – kérte Colin.

Lottie visszafordult a férfi felé, és biccentett.

– Erre szoktam hazamenni esténként, és megláttam valamit a domboldalon, ami korábban nem volt itt. Feljöttem hát ide, hogy megnézzem, mi az – vonta meg a vállát. – Ez azelőtt lehetett két-három perccel, hogy betelefonáltam az őrsre. Nem láttam se autót, se gyalogost a környéken. Egyébként Trevor Blackwoodnak hívják, a krimifesztiválra jött. Anyámnál vett ki szobát.

Colin felhúzta sötétbarna szemöldökét, de nem kommentálta a részletes választ, csak az úttest felé mutatott, ahol egy halom rendőrségi jármű és egy mentő parkolt.

– Gyere, ülj be az egyik kocsiba. Hozatok valakivel neked egy teát, amíg mi körülnézünk. Utána még biztosan lesz pár kérdésem.

– Nyugi, nem kaptam sokkot – legyintett Lottie. – Tudom, milyen az, és most egyértelműen nem vagyok sokkos állapotban. Nem kell tea.

Egy piát viszont szívesen megivott volna, de ezt inkább nem mondta Colinnak. A férfi így is összehúzott szemmel, kicsit helytelenítően méregette.

– Hallottam, mi történt Edinburghben – mondta, Lottie pedig megrántotta a vállát.

– Nem csoda, tele voltak vele az újságok.

– Ismerek valakit az ottani zsaruk közül, ő mesélte.

Lottie bólintott, könnyedén el tudta képzelni, miket hallhatott Colin. Biztosan semmi hízelgőt se rá, se Hunterre nézve.

– Nem inkább a hullával kéne foglalkoznod? – bökött Lottie a háta mögé. – Addig én odalent leszek.

Nem várta meg Colin válaszát. Hátat fordított neki, és lejjebb ment a domboldalon, de csak addig, hogy még szemmel tarthassa a rendőröket. A testtartásukból feszültség és talán némi zavar is sugárzott, ami nem is volt meglepő. Montrose-ban nem sűrűn történtek gyilkosságok. Ha mégis, azok leginkább rosszul elsült kocsmai verekedések voltak, vagy egy-egy családi perpatvar, ahol pontosan lehetett tudni, ki a tettes. Most viszont itt egy pasas, akinek a gyilkosa ismeretlen.

Lottie Trevor Blackwoodra gondolt, meg a gúnytól csöpögő cikkeire. Lehet, hogy az egyik író annyira kiakadt, hogy megölte? Lottie néhányukkal már készített interjút aznap, de egyikből sem nézte volna ki, hogy meggyilkolna valakit. Még egy olyan idegesítő alakot sem, mint Blackwood. Aztán eszébe jutottak a januári események, és figyelmeztetnie kellett magát, hogy az emberek nem hordják a homlokukon a gyilkos címkét. Van, akin egyáltalán nem látszik, hogy ölt.

A sötét tengerpart felé fordította a fejét, hogy a hűvös, április végi szél kifújja az arcából a haját, és összefonta a karját a mellkasa előtt. Kényszerítette magát, hogy az Edinburghben történteket az agya egy rejtett zugába zárja, inkább a jelenre koncentrált. Hátrébb húzódott, és egy jelzés nélküli, fekete Peugeot-nak támaszkodva figyelte a dombon mászkáló zsarukat.

Hamarosan megjelent a halottkém is, egyenesen felment a dombra, és letérdelt a holttest mellé. Lottie néhány hónappal korábban még közelebb lopakodott volna, hogy hallja, mit mond, de most egészen addig nem moccant a Peugeot mellől, amíg fel nem tűnt mellette Colin. A férfi az autóra mutatott.

– Mi lenne, ha beülnénk? Úgy mégiscsak kényelmesebb beszélgetni.

A beszélgetni szóra Lottie homloka ráncokba szaladt, de azért biccentett, és beszállt a kocsiba. Odabent kávéillat terjengett, Lottie azonnal észrevette a nagy fémtermoszt a két ülés közötti pohártartóban.

– Te egy egész termosznyi kávéval mész ki a gyilkossági helyszínekre? – kérdezte meglepetten, mire Colin elmosolyodott.

– Jól szokott jönni. Kérsz? Van műanyag poharam.

A kesztyűtartóra mutatott, ahol valóban ott feküdt jó néhány műanyag pohár egymásba tolva, és ettől az egész helyzet csak még különösebbé vált. Ha nem épp akkor vitték volna el hullazsákba csomagolva Trevor Blackwoodot a dombról, Lottie el is felejtette volna, hogy épp egy gyilkossági helyszínen vannak, és egy zsaru hallgatja ki.

– Oké, kérek – mondta, hátha a kávé visszazökkenti a valóságba.

Colin kivett a kesztyűtartóból egy poharat, ügyelve arra, nehogy véletlenül hozzáérjen a lábához. Aztán nekilátott, hogy kávét töltsön bele. Lottie kínos késztetést érzett arra, hogy kérdezzen valamit udvariasságból. Törte a fejét, hogy mit tud még Colinról, de a közös tanulmányokon és a munkáján kívül csak annyi jutott eszébe, hogy pár éve eljegyezte a barátnőjét.

– Hogy van a menyasszonyod? Vagy már össze is házasodtatok? – bökte ki jobb híján, és a férfi ujjára nézett, de nem látott rajta gyűrűt.

Colin odanyújtotta neki a poharat, közben vetett rá egy különös pillantást.

– Nem házasodtunk össze, és gondolom, jól van.

– Csak gondolod?

– Szakítottunk, nem igazán beszélgetünk – vonta meg a férfi a vállát, Lottie pedig azonnal zavarba jött.

– Sajnálom! Én… nem tudtam, hogy már nem vagytok együtt.

Colin halványan elmosolyodott.

– Semmi gond. Igyekeztünk nem túl feltűnően szétköltözni. Nem akartuk, hogy erről pletykáljon az egész város.

– Igen, ezt meg tudom érteni – mormolta Lottie, aztán belekortyolt a kávéjába, mielőtt valami újabb baromságot kérdezne.

– Elmesélnéd még egyszer, mi történt ma? – kérte Colin, Lottie pedig ismét elmondott mindent, ezúttal még részletesebben. Annyira részletesen, hogy Colinnak alig kellett belekérdeznie. Mikor a végére ért a történteknek, a férfira nézett.

– Nem tudom, mennyire vagy tisztában vele, de Blackwood irodalomkritikus volt – tette hozzá.

– Igen, tudom – biccentett Colin –, lefuttattam rá egy keresést az előbb.

– És azt is tudod, hogy a cikkeiben, nos… nem volt túl kedves az írókkal? És a fesztiválon jelen lévő könyvekről is írt.

– Arra célzol, hogy valamelyik kritikája miatt ölték meg? – Colin kétkedőnek tűnt. – Ez nekem nem tűnik elég nyomós indoknak.

– Pedig talán az. Blackwood kritikái felkapottak, rengetegen olvassák őket.

– Nyilván azért, mert mindenről gúnyosan nyilatkozik. Az emberek szeretnek ilyeneket olvasni. De attól még megveszik a könyveket. Talán pont a kritika miatt.

– Talán igen. De ezt az az író lehet, hogy nem tudta. Nem beszélve arról, hogy a kritika talán nem is anyagi kárt okozott, hanem egy jó mély sebet az egóján. Azt is el tudom képzelni, hogy emiatt állt bosszút.

Colin nem felelt, csak egy hosszú pillanatig meredt rá némán, aztán bólintott.

– Jó, ezt is figyelembe vesszük a nyomozásnál. Van még valami?

– Ma délután készítettem vele interjút, olyan hat-hét óra körül.

– Hol?

– A Lion’s Gate-ben – adta meg Lottie az egyik belvárosi pub nevét. – Elég sokat ivott.

Colin a homlokát ráncolta, aztán a jegyzetfüzetébe firkált valamit.

– Mit mondott, hová megy azután? – nézett fel újra Lottie-ra.

– Vissza a panzióba. De nem tudom, hogy tényleg odament‑e, mert én a Hírnök szerkesztőségébe indultam a pubból, hogy megírjam a cikkemet. Csak annyit láttam, hogy Blackwood fizetni készül.

– Akkor megkérdezzük az anyádat.

Colin visszatette a jegyzetfüzetét és a tollát a rekeszbe, aztán beindította az autót. Lottie döbbenten meredt rá.

– Mi? Most azonnal?

– Elég sürgető az ügy, nem gondolod?

A férfi újra behúzta a kéziféket, és vetett rá egy furcsálló pillantást, Lottie-nak pedig fogalma sem volt róla, mit is mondhatna. Azt, hogy az anyja szörnyethal, ha meglátja, hogy egy zsaru viszi haza? Vagy azt, hogy ha túl lesz az ijedelmén, akkor rettenetesen ki fog akadni, hogy újra belekeveredett egy gyilkossági nyomozásba?

– Az Edinburghben történtek után – nyögte ki végül – anyám elég érzékenyen reagálna arra, ha zsarukkal jelennék meg nála az éjszaka közepén.

– Még csak kilenc óra múlt – pillantott Colin a Peugeot műszerfalára –, és csak egy zsaru lesz veled, én. Ha pedig mégis megijed, majd ott leszel te, megnyugtatod.

Lottie tovább akart vitatkozni, de sejtette, hogy úgysem tudná meggyőzni Colint. Beletörődve biccentett, és miközben elindultak a motel felé, abban reménykedett, hogy az anyja nem fog túl nagy jelenetet rendezni.

MÁSODIK FEJEZET

Balnaboth, Skócia

Április 20., szerda, 20:55

– A fenébe! – üvöltötte Tristan, amikor a zuhanyból folyó víz mindenféle átmenet nélkül melegből jéghideggé vált. Nem először fordult ez elő, már számíthatott volna rá, de annyira csapongtak a gondolatai, hogy el is feledkezett róla.

Ingerülten lépett ki a kabinból, gyorsan megtörölközött, és felkapott egy tréningnadrágot meg egy vastag pulóvert. Ugyanis a központi fűtés sem működött valami jól a Willow Cottage-ban. Tristan kénytelen volt fát hasogatni az udvar végében tornyosuló farönkökből, és a régimódi, apró kandallóban befűteni esténként, ha nem akart fagyoskodni.

A fahasogatást annyira nem is bánta, levezette vele a feszültségét, legalábbis egy rövid időre. A váratlan jeges zuhanyokat viszont nem tudta megszokni.

Kilépett a fürdőből, és bement a ház alsó szintjén lévő egyetlen nagyobb helyiségébe, ami egyszerre szolgált nappaliként, étkezőként és dolgozószobaként. Ezen, a mosdón és egy keskeny főzőfülkén, na meg az emeleten lévő szűk hálón kívül más nem is tartozott a házhoz, és a teljes berendezés lerobbant volt. Tristan meg is lepődött, hogy a rozoga ágy nem szakadt le alatta a legelső éjszakán. De ha le is szakadna, akkor is maradnia kéne. A Willow Cottage volt ugyanis az egyetlen bérelhető ház annak az épületnek a közelében, amit megfigyelt.

A szobát csak a kandalóban égő tűz világította meg. Tristan dobott még egy fahasábot a lángokba, aztán az ablakhoz sétált. A szomszédos ház ott állt, a sövénykerítésen túl. Lent sötéten tátongtak az ablakok, csak az emeleten pislákolt egy halovány lámpa. Tristan arra gondolt, hogy meg kéne kockáztatnia az éjszakai betörést, még akkor is, ha baromi veszélyes. Túl hosszúra nyúlt a várakozás, túl régóta tétlenkedett anélkül, hogy bármit is megtudott volna, ez pedig türelmetlenné tette. Minél előbb el akart szabadulni a faluból.

Mielőtt azonban komolyabban elhatározhatta volna magát, megcsördült a mobilja az ütött-kopott íróasztalon. Tristan az asztalt még legelső nap az ablak elé tolta, így most csak oldalra kellett nyúlnia, és felvennie a telefont, közben futólag a kijelzőre pillantott, mielőtt fogadta a hívást.

– Mi tartott ennyi ideig? – morogta bele a telefonba, mire Tony a vonal túlfelén gúnyosan felhorkant.

– Azt ne mondd, hogy nem érsz rá a nagy megfigyelésben! Egyébként meg ha nem tudnád, nekem más munkám is van, mint a te kívánságaidat teljesíteni.

– Tudom – hunyta le a szemét Tristan. Tony nyomozó volt, ő viszont már nem, és soha többé nem is lesz az. A gyomra tájékán éles szúrást érzett a gondolatra, és ugyan az elmúlt pár hónapban hozzászokhatott volna ahhoz, hogy nem dolgozik, vagy legalábbis nem a megszokott értelemben, most mégis újra elöntötte a kínzó hiányérzet. Nehezebben fogadta el, hogy nincs munkahelye, ahová bejárhat, mint hitte. Arról pedig halvány gőze sem volt, mihez fog kezdeni, ha elkapta Frasert. Bár a nőt ismerve az sem biztos, hogy megéli ezt. Akkor meg minek tervezgessen? Kinyitotta a szemét, és újra a házra pillantott. – Mit sikerült megtudnod?

– A nyanyának holnap délután háromkor van időpontja a dokinál.

– Edinburghben? – kérdezte reménykedve Tristan, de Tony hamar lehűtötte.

– Nem, Dundeeban.

– A francba! Akkor nem lesz sok időm. Másfél óra, maximum kettő.

– Ez is több, mint a semmi – jegyezte meg Tony, Tristan pedig egyetértett vele.

Az elmúlt három hétben az öregasszony kizárólag a kertbe járt ki, és a nagydarab, szőke férfi oda is elkísérte. A falusiak pletykái szerint az ápolója volt, de Tristan őszintén kételkedett ebben. A nő egyáltalán nem tűnt betegnek, a fickó pedig nem úgy nézett ki, mint egy ápoló, hanem úgy, mint egy börtönőr. Még boltba sem ment el, folyton az asszony nyomában járt. Úgy hozattak házhoz mindent, az ételt is, Tristannek esélye sem volt bejutni. Holnap azonban itt a lehetőség, hogy megtegye…

– Jó, ha háromra van időpontja – töprengett hangosan –, az azt jelenti, hogy legkésőbb fél háromkor elindulnak. A kert végében lévő kapu zárját már megnéztem egyik éjjel, azt nem lesz nehéz feltörni.

– És mi van a bejárati ajtóval? – vetette közbe a kérdést Tony.

– A hátsó ajtón megyek be, ott talán nincs riasztó.

– Talán? Ez elég szarul hangzik, haver. Ugye tudod, hogy ha lesittelnek betörésért, nem fogunk tudni kihozni?

– Tudom.

Tristan tisztában volt vele, hogy Tony és Louise már azzal is a munkájukat veszélyeztetik, hogy ennyit segítenek neki. Nem így tervezte, nem akarta erre kérni őket. Azt sem akarta elmondani nekik, mire készül. Ám amikor januárban visszament Londonba, hogy beszéljen Louise-zal, ott találta Tonyt is a nőnél. Azzal fogadták, hogy tudják, mire készül: Frasert akarja elkapni. És hogy segítenek.

Tristan hosszan vitatkozott velük, de semmire sem ment. Végül belátta, hogy igenis szüksége van azokra az információkra, amiket ő már nem tud megszerezni, Tony és Louise viszont igen. Másnap kidolgozták a tervet, harmadnap Tristan elindult, hogy elkezdje felszedegetni azokat a morzsákat, amiket Fraser önkéntelenül is hátrahagyott, és amik remélhetőleg elvezetik hozzá.

– Oké – fújt Tony, kirángatva a gondolataiból –, legyünk végig vonalban, miközben a házban leszel. Ha valami balul sül el, legalább tudjunk róla.

– Jó.

– Megvannak a poloskák?

– Meg.

Tristannek egészen Edinburghig kellett menni a lehallgatókészülékekért múlt héten, és amikor beért a városba, elfogta a fura vágy, hogy felkeresse Iant, aki pár hónapig a társa volt, és meglátogassa Agathát a galériában, de egyiket sem tette meg. Azt viszont nem bírta megállni, hogy miután megszerezte a lehallgatókészülékeket, ne menjen el Kelsey egykori lakásához, aztán csak ült az autóban, és nézte a nő ablakát. Sötét volt odabent, talán még nem találtak új bérlőt, ami jó, mert Tristan el sem tudta képzelni, hogy más éljen abban a lakásban. Kelsey-t látta mindenütt, az ajtóban, ahogy bosszúsan összehúzott szemmel néz fel rá, a konyhában, ahogy kávét készít, a kanapén fecsegve, és a kanapé előtti szőnyegen meztelenül…

Nem tudta kiverni a fejéből a képeket, és amikor este visszaért a Willow Cottage-ba, még mindig fájdalmasan merev volt a farka. Annyira, hogy a hideg zuhany sem segített. Maszturbálnia kellett, pedig erre még azokban a végeláthatatlanul hosszú hónapokban sem volt szüksége, amikor Louise a kórházban feküdt. Kelsey azonban valahogy beférkőzött a tudatába, és amikor teljesen mást csinált, teljesen másra gondolt, a nő akkor is folyton ott volt az agya egy hátsó szegletében, és ha kicsit is nem koncentrált, akkor előjött onnan, mint egy túlságosan is valósághű szellem, és végképp nem hagyta nyugodni. Főleg most, hogy alig harminc mérföldnyire tartózkodott tőle.

Akadtak pillanatok, amikor legszívesebben kocsiba ült volna, hogy Kelsey-hez rohanjon. De nem tehette meg ezt a nővel. Hisz január óta semmi sem változott.

Amikor Londonba ment, el akart mondani mindent Louise-nak, tényleg el akart, a lelkiismerete nem hagyta, hogy úgy tegyen, mintha mi sem történt volna, ám amikor első este kettesben maradtak, és Tristan javasolta, hogy beszéljenek kettőjükről, Louise leállította. Azt mondta, bármit is akar, az várhat. Addig, amíg elkapják Frasert. Majd utána beszélnek. Tristan pedig belement, mert úgy érezte, teljesítenie kell a nő kívánságát azok után, amit tett. Így hát azt a két londoni éjszakát egy ágyban töltötték, de valójában annyira távol egymástól, mintha Tristan még mindig Skóciában lenne.

– Akkor holnap beszélünk – szólt bele a telefonba, hogy lerázza Tonyt. A barátja azonban megköszörülte a torkát.

– Van még valami… Igazából emiatt hívtalak később.

– Mi az? – vakkantotta Tristan türelmetlenül.

– Mondtad, hogy figyeljem Montrose-t… – kezdett bele Tony, Tristannek pedig azonnal felvillant az a három hónappal korábbi londoni jelenet. Addigra mindent elintézett, amit tudott. Beregisztrálta a lakását egy ingatlanoshoz, hogy adják ki, legalább abból legyen egy kis pénze, felbontotta a megtakarításait, és vett egy használt Nissan Navarát. Kész volt minden pénzét, de még az életét is arra áldozni, hogy elkapja Frasert. Már indulni készült, Louise-tól el is köszönt, de Tony ragaszkodott hozzá, hogy lekísérje az autójához. Tristan pedig saját maga számára is váratlanul megkérte, hogy figyelje Montrose-t, és szóljon, ha bármi különös történik a környéken. Tony meglepő módon nem kérdezte, miért, csak rábólintott.

– Mi történt Montrose-ban? – kérdezte Tristan rosszat sejtve.

– Találtak egy holttestet a tengerparton – közölte Tony. Tristanbe belehasított a rémület, de olyan erőteljesen, hogy elállt tőle a lélegzete is.

– A holttest…? – Nem tudta befejezni a mondatot, de úgy tűnt, nincs is rá szükség.

– Nem nőé – mondta csendesen Tony.

Tristanen végigsöpört a megkönnyebbülés, és csak jó pár pillanat múlva esett le neki, hogy a barátja talán nagyon is sejti, miért figyelteti vele Montrose-t.

– Mit tudnak eddig a helyiek? – köszörülte meg a torkát.

– Nem sok mindent, pár órája történt. Csak annyit tudok, hogy aki… – Tony egy másodpercre elhallgatott. – Szóval aki megtalálta a hullát, az a helyi lap riportere.

– Bassza meg!

Tristan minden dühe, minden aggodalma belesűrűsödött ebbe a két szóba. Egy pillanatig sem kételkedett benne, hogy Kelsey az a riporter… Ki más is találna hullát egy isten háta mögötti, békés kisvárosban?! Azt hitte, Tony rákérdez, miért figyelteti vele Kelsey-t, amit eddig valószínűleg csak sejtett, most azonban már biztosan tudott, ám a barátja semmi ilyesmit nem tett.

– Mit akarsz csinálni? – érdeklődött helyette.

– Odamegyek. – Ez nem is volt kérdés, jött rá Tristan. Képtelen lett volna nem odamenni.

– És mi lesz a megfigyeléssel? Meg a holnapi akcióval?

– Minden megy terv szerint. Pár óra múlva visszaérek. – Tristan nézte, ahogy az emeleten égő lámpa elalszik, és a szomszédos házra teljes sötétség borul.

– Nem szoktál káromkodni – jegyezte meg Tony. Tristan nem tudta, mit is mondhatna erre.

– Nem szoktam – dünnyögte végül. – Holnap hívlak. És kösz, Tony.

Letette a telefont, mielőtt Tony újabb megjegyzést tehetett volna. Előszedte a dzsekijét, cipőt húzott, aztán kiment a házból, és beült az előtte parkoló Nissan Navarába. Vetett még egy futó pillantást a szomszédos épületre, de oda sem figyelt igazán, kizárólag Kelsey-n járt az esze, és azon, hogy a nő ismét belekeveredett valami veszélyesbe.

Montrose, Skócia

Április 20., szerda, 21:20

Ahogy Lottie belépett a motel hátsó bejáratán Colinnal a nyomában, azonnal szembetalálta magát az anyjával. Susan Kelsey először a nyomozóra nézett, aztán rá, a homloka mély ráncokba szaladt.

– Édes istenem, Lottie! – szisszent fel. – Mondd, hogy nem ártottad bele magad megint egy rendőrségi ügybe!

– Nem – motyogta Lottie vöröslő arccal.

– Akkor mit művelsz egy rendőrrel? – Susan olyan hangosan kiáltott fel, hogy minden bizonnyal a folyosó túlfeléről nyíló étkezőben is hallani lehetett. – Múltkor majdnem meghaltál! Mi kell még ahhoz, hogy végre abbahagyd ezt az ostobaságot?!

Lottie arca még jobban lángolt. Sejtette, hogy a színe már a hajáéval vetekszik. Teljesen úgy érezte magát, mint gyerekkorában, amikor próbálta eltitkolni az anyja elől, hogy már megint verekedésbe keveredett az iskolában, pedig nem is ő kezdte a balhét, csak védekezett.

– Azt sem tudod, mi történt – mormolta az anyjának –, mert annyi időre se hallgattál el, hogy elmondjam. Ahogy azt sem tudod, januárban mi történt.

– Nem kell elmondanod, ott van az arcodon, hogy semmi jó. Ahogy Edinburghben sem történt semmi jó. Azt hiszed, nem veszem észre, hogy alig alszol? Meg hogy olyan vagy, mint egy szellem? – Susan belemarkolt világoskék, bolyhos pulóvere aljába, és lejjebb rántotta a derekán, aztán idegesen beletúrt a hajába, ami eredetileg vörösesszőke volt, de egyre több ősz szál jelent meg benne. Jóval több, mint karácsonykor, amikor Lottie utoljára hazalátogatott a Fraser-eset előtt. Az anyja miatta őszül egyre jobban… Lottie torkát elszorította a lelkifurdalás, kizárólag emiatt volt képes nyugodtan válaszolni.

– Ne a folyosón beszéljük ezt meg. A vendégek még meghallják.

A konyha ajtaja felé terelte az anyját. Közben hátrapillantott Colinra, aki feszélyezetten ácsorgott mögöttük. Lottie vetett rá egy „én megmondtam”-pillantást, aztán intett neki, hogy jöjjön utánuk.

Mindannyian beléptek a konyhába. Lottie becsukta maguk mögött az ajtót, majd nagyot sóhajtott. A fából faragott, bézs színűre pácolt bútorok és a barackszínű fal mindig megnyugtatta. Ez volt a kedvenc helye a motelben. Esténként, ha dolgoznia kellett, nem a szobájába ment, hanem ide, a hatalmas, fehér asztal mellé. Olyankor már se Susan, se Sienna, az anyja helyettese nem dolgozott, így Lottie teljesen egyedül lehetett. Az asztaltól pont ki lehetett látni a nagy, osztott táblás ablakon a hátsó udvarra, ami igazából egy rét volt, fákkal és bokrokkal.

Lottie szeretett itt ülni, és kibámulni az ablakon, miközben a cikkein gondolkozott, és elfogta a vágy, hogy ez a mai is egy ilyen szokásos este legyen, amikor addig ücsörög a konyhában a laptopja felett, amíg a szeme el nem kezd lecsukódni. Ám tudta, hogy ez az este teljesen más lesz.

– Ülj le. – Kihúzott az anyjának egy széket, és újra intett Colinnak.

Remélte, hogy a férfi most már átveszi tőle a szót, mert mielőbb túl akart esni a beszélgetésen. Kibújt a dzsekijéből, az egyik szék háttámlájára fektette, és a mosogatóhoz ment. Megtöltötte a régimódi vízforralót, aztán feltette a gázra. A szeme sarkából látta, hogy Colin kigombolja a kabátját, és leül az anyjával szemben. Azt is hallotta, hogy megköszörüli a torkát.

– Mrs. Kelsey, az egyik vendégéről, Trevor Blackwoodról lenne szó – kezdett bele a férfi, de persze Lottie anyja azonnal a szavába vágott.

– Miért kérdezősködsz Mr. Blackwoodról, Colin McBride?

Lottie felsóhajtott. Hát ez így nem lesz egyszerű…

– Anya, csak hallgasd meg, mit szeretne kérdezni.

– Nem! Először tudni akarom, miért velem beszél ezekről, és nem Mr. Blackwooddal. Aki egyébként nincs a motelben, a vacsorát is kihagyta.

– Elég nyomós oka volt rá… – motyogta Lottie, mire Colin felnevetett, de igyekezett köhögéssel leplezni.

Elővette a jegyzetfüzetét meg egy tollat, mindkettőt letette maga elé az asztalra, aztán teljes figyelmét Lottie anyjának szentelte.

– Akkor térjünk vissza a kérdésekhez, Mrs. Kelsey. Mióta lakik Mr. Blackwood a panzióban?

– Tegnap este érkezett – felelte Susan olyan hűvösen, mintha ő tenne szívességet azzal, hogy válaszol, Colinról azonban láthatóan lepergett a hangnem.

– Egyedül jött?

– Egy főre bérelte ki a szobát, ha erre gondolsz, de láthatóan ismert néhányat a többi vendég közül. Miért akarod ezt tudni? Mi történt?

– Mindjárt elmondom azt is – felelte Colin megnyugtató hangon, és meglepőmód Lottie anyja nem kérdezősködött tovább. – Ma mikor látta utoljára?

– Olyan fél órával vacsora előtt. A társalgóban iszogatott a többi vendéggel, aztán elment.

– Egyedül?

– Igen.

Lottie csészéket és teafiltert szedett elő a szekrényből, közben a beszélgetést követte.

– Később sem jött vissza? – kérdezte Colin, közben vetett egy pillantást Lottie-ra a válla fölött. Mindketten pontosan tudták, hogy Blackwoodnak már nem volt alkalma visszatérni a panzióba.

– Nem.

– És azt tudja, miért kellett elmennie? Hisz nem sokkal korábban jött csak meg.

– Nekem nem mondott semmit.

Lottie összeszorította a száját. Nem akart arra gondolni, hogy Blackwood egyenesen a gyilkosa karjába rohant, inkább újra a vízforralóra koncentrált. Amikor az sípolni kezdett, kitöltötte a forró vizet a poharakba, előszedte a teafilteres dobozt, aztán odavitt mindent az asztalhoz.

– Köszönöm. – Colin halványan rámosolygott, és belelógatott a poharába egy fekete teás filtert. – Kiket ismert Mr. Blackwood a többi vendég közül?

– A három írót, akik a fesztiválra jöttek. Legalábbis velük beszélgetett tegnap ebédnél. De tényleg, Colin McBride, mire fel ez a kérdezősködés? Mr. Blackwood csinált valamit? – Susan hátradőlt a székében, karba fonta a kezét, aztán meg is válaszolta a saját kérdését. – Belekötött valakibe, aki jól helybenhagyta, mi? Elég kötekedős alaknak tűnik nekem. – Susan rosszallóan megrázta a fejét. – Ez történt? Valakivel összeszólalkozott, az meg eltángálta, és most kórházban van, azért nem ért vissza még a motelbe, mi?

– Hullaházban van, anyám – csúszott ki Lottie száján.

Colin mintha kissé ingerülten szívta volna be a levegőt, amiért Lottie kikotyogta, mi történt, de nem tett semmilyen megjegyzést. Helyette Lottie anyjára nézett, akinek talán életében először torkára forrtak a szavak.

– Mr. Blackwood a ma este folyamán elhunyt.

Susan szeme tágra nyílt, riadtan nézett Colinra.

– Ennyire megverték?

– Nem verekedés volt, hanem gyilkosság történt.

– Szentséges isten! – hüledezett Susan falfehér arccal, aztán mindenféle átmenet nélkül dühösen Lottie-ra nézett. – Te meg azonnal beleavatkozol, mi? Ez hihetetlen!

– Eszembe sem volt beleavatkozni… – mentegetőzött azonnal Lottie, de az anyja villámló tekintettel belefojtotta a szót.

– Persze, ugyanúgy, mint januárban…

– Ezúttal tényleg nem avatkozott bele, Mrs. Kelsey – szólt közbe Colin csitítóan. – Ő találta meg a holttestet.

– Charlotte, hogy tehetted ezt? – kérdezte Susan olyan magas hangon, hogy kis híján beleremegtek az ablaküvegek, Lottie pedig pontosan érzékelte, hogy a kérdésben benne van az anyja összes dühe, aggodalma és csalódása. Felsóhajtott. Amikor Susan nem a becenevén szólította, az sosem jelentett semmi jót.

– Nem direkt találtam meg azt a hullát.

– Nem, mi? Akkor magyarázd már el nekem, miért hullanak úgy körülötted az emberek, mint a legyek! Először a szomszédod, most meg a motel egyik vendége. Egek ura! – kapta Susan a szája elé a kezét. – A motel egyik vendégét megölték! Soha többet nem fog nálunk senki szobát bérelni, ha ez kiderül! Csődbe megyünk…

– Dehogy megyünk csődbe, ne drámázz! – szólt rá Lottie az anyjára, aztán nyomban meg is bánta.

– Ne drámázzak?! – sziszegte Susan. – Megtaláltad a hotel egyik vendégének a hulláját, az isten szerelmére! Ismerlek, Lottie! Ugyanúgy bele fogsz avatkozni a nyomozásba, mint odalent Edinburghben, és ezúttal nemcsak téged veszíthetlek el, hanem még a motelt is. – Megremegett a hangja, és a szeme, ami ugyanolyan zöld volt, mint Lottie-é, gyanúsan fényleni kezdett, mintha bármelyik pillanatban elsírhatná magát.

– Csupán annyi történt, hogy sajnálatos módon épp a lánya akadt rá Mr. Blackwood holttestére – szólt közbe Colin újra. – Mi pedig azon vagyunk, hogy minél előbb megtaláljuk a tettest, de ehhez beszélnem kell a vendégekkel, és ki kell derítenem, hogy tudják-e, Mr. Blackwood kivel találkozott ma este. Szólna nekik, hogy feltennék pár kérdést?

Azzal, hogy feladatot adott neki, sikerült is megnyugtatnia Susant. Az asszony vett egy mély levegőt, vetett még egy utolsó helytelenítő pillantást Lottie-ra, és újra ugyanaz a nyugodt moteltulajdonos volt, aki még a legbizarrabb problémára is talál megoldást.

– Természetesen. Előkerítek mindenkit, és megkérem őket, hogy várakozzanak a társalgóban, amíg mind sorra kerülnek. Jó lesz így?

– Nagyszerű. Köszönöm!

– Akkor intézkedem is. – Susan kegyesen biccentett Colinnak, majd kisietett a konyhából.

Lottie felállt az asztaltól, és odament a mosogatóhoz, hogy beleborítsa a teáját, amiből egyetlen kortyot sem ivott. Közben Colinra pillantott, aki ugyanolyan zavartnak tűnt, mint amikor megérkeztek a motelbe.

– Sajnálom, hogy végig kellett hallgatnod ezt a kellemetlen jelenetet.

– Ugyan, ennél jóval kellemetlenebb jeleneteknek is a tanúja voltam már – legyintett Colin. – Viszont anyádnak igaza van. Nem avatkozhatsz bele a nyomozásba.

– Nyugodj meg, eszemben sincs – biztosította Lottie, úgy tűnt azonban, hogy Colin ugyanúgy nem hisz neki, mint az anyja. Egy pillanatig némán meredtek egymásra; Lottie kissé ingerülten, Colin pedig valamiféle komor elhatározással.

– Ha szerencsénk van – szólalt meg végül a férfi –, Blackwood elmondta valamelyik vendégnek, hogy kivel találkozik, és akkor még azelőtt le tudjuk zárni ezt a szerencsétlen ügyet, mielőtt káoszt okozna a városban.

– Sajnos ritkán mennek ilyen egyszerűen a dolgok – mormolta Lottie, ismét Edinburghre gondolva. Csak most vette észre, hogy még mindig a kezében szorongatja az üres teáspoharat. Berakta a mosogatóba, aztán újra Colin felé fordult. – Gondolom, a többi kihallgatáson már nem lehetek itt.

– Jól gondolod. – A férfi arcán feltűnt egy mosoly árnyéka. – Én pedig jól gondolom, hogy nem tudlak rávenni arra, hogy egyelőre ne írj semmit a gyilkosságról a Hírnökbe?

– Holnap reggelig várhatok, tovább nem. Akkor fel kell töltenem a hírt a netes felületünkre.

– Jó. De előtte egyeztessünk, mit írsz bele.

– Le akarod csekkolni a cikkemet? Mi ez, cenzúra? Azt hittem, az manapság már nem divat.

– Nem cenzúrázni akarlak. Csak megbizonyosodni arról, hogy nem írsz bele semmi olyat, ami ront a helyzeten. Mondjuk azt, hogy te találtad meg a hullát, amivel azonnal magadra irányítanád a gyilkos figyelmét. Ezt pedig ugye egyikünk sem szeretné? – vetett rá Colin egy jelentőségteljes pillantást.

Lottie gyomrát mákszemnyire húzta a hirtelen jött páni félelem, és már nem a panzió konyhájában állt, hanem a Pentland Hillsen, abban az átkozott kunyhóban, és nem Colin volt vele, hanem Fraser…

– Jó, nem írom bele – préselte ki magából a szavakat. – Most viszont jobb, ha megyek.

Felkapta a dzsekijét a székről, és kényszerítette magát, hogy lassan sétáljon ki a konyhából, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Odakint a folyosón szerencsére még nem jelentek meg a vendégek, és az anyja sem volt sehol. Lottie egy pillanatra nekitámaszkodott a falnak, ahogy újból fejbe kólintotta minden, ami aznap este történt. Muszáj kimennie a levegőre!

Belebújt a dzsekijébe, de az ujjai túlságosan remegtek ahhoz, hogy a cipzárt is behúzza. A hátsó ajtó felé botorkált, és mielőtt bárki meglátta volna, kisurrant rajta. Leereszkedett a legközelebbi padra. Rádöbbent, hogy olyan hangosan kapkodja a levegőt, a szíve pedig olyan ütemben ver, mintha kilométereket futott volna. A kandeláberek halványsárga fényében fürdő udvar kezdett egyre jobban elhomályosodni a szeme előtt.

A térdére könyökölt, és beleszántott a hajába. Kétségbeesetten próbált arra koncentrálni, hogy lelassítsa a pulzusát, de képtelen volt megnyugtatni magát, csak egyre vadabbul kapkodta a levegőt, mégis mintha egyre kevesebb jutott volna belőle a tüdejébe. Ha az anyja kijön, és ilyen állapotban találja, akkor csak még jobban meg fog ijedni, és még inkább azt hiszi majd, hogy nem tud magára vigyázni. Ezt nem hagyhatja! Ettől a gondolattól azonban csak még nehezebbnek tűnt a légzés.

Lehunyta a szemét, az ujjbegyeit belenyomta a homlokába, és próbálta előbányászni az akaraterejét, a makacsságát, de csak a fülében dübörgött egyre hangosabban a pulzusa. Olyan hangosan, hogy már alig hallott mást. Ijedten vette észre, hogy a keze-lába remeg, és a szeme előtt fekete pöttyök ugrálnak. Lehunyta a szemét. Attól tartott, szégyenszemre el fog ájulni, de aztán váratlanul egy tenyér súlyát érezte meg a vállán.

Rémülten pillantott fel. Nem láthatja meg senki ilyen állapotban! Az anyja főleg nem… Ám nem Susan állt a pad mellett, hanem Hunter. Lottie döbbenten meredt rá, és hirtelen biztos volt benne, hogy csak képzelődik. Talán már el is ájult, és a férfi csak egy káprázat.

– Pánikrohamod van – mondta a káprázat-Hunter. – Nincs semmi baj, mindjárt vége lesz. Lélegezz lassan, mélyeket.

A férfi leguggolt elé, és kisöpörte a haját a homlokából. Ujjai hozzáértek a bőréhez, az érintése valóságosnak tűnt. Nem lehet káprázat, ahhoz túl igazi…

Lottie egy pillanatig csak nézte fakókék tekintetét, ami az elmúlt hónapokban kísértetként üldözte, nézte az állát fedő sötétszőke borostát. Hosszabb volt, mint januárban, inkább szakállnak tűnt. Lottie ujjbegyei bizseregtek, hogy megérinthesse, hogy megtudja, mennyire szúr. Lehet, hogy csak első pillantásra tűnik szúrósnak, ahogy Hunter maga? Lottie kétségbeesetten tudni akarta. És azt is, milyen lenne újra Hunter karjában. Vajon ugyanolyan hihetetlenül szédületes, mint januárban? Minden sejtje azt üvöltötte, hogy igen. És azt, hogy tegye meg, ne törődjön semmivel. Hisz Hunter itt van, eljött hozzá…

De még szélvészként csapongó gondolatai és a fojtogató pánik közepette is tudta, hogy ami közöttük van, az bonyolult, és nincs olyan forgatókönyv, ami szerint jól végződhetne.