Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

Molly Randolph levele atyjához

Molly Randolph levele atyjához

Molly Randolph ír atyjának

Jack Winston Lord Lane-nek

Jack Winston Lord Lane-nek

Molly Randolph levele atyjához

Molly Randolph levele atyjához

Jack Winston Lord Lane-nek

Molly Randolph levele atyjához

Jack Winston Lord Lane-nek

Jack Winston Lord Lane-nek

Jack Winston Lord Lane-nek

Molly Randolph levele atyjához

Jack Winston Lord Lane-nek

Molly Randolph levele atyjához

Jimmy Payne - Chauncey Randolphnak

Molly Randolph levele atyjához

Molly Randolph levele atyjához

Jack Winston Lord Lane-nek

Miss Sybil Barrow levele iskolatársa és barátnője, Miss Minnie Hobsonhoz

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

C.N. és A.M. Williamson

MISS RANDOLPH
UTAZÁSA

fordította:
Darvai Móric

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-529-7 EPUB
ISBN 978-963-559-530-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1906

a mű eredeti címe:
The Lightning Conductor:
The strange adventures of a motor-car

az elektronikus változat az 1911. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító egy Pierce-Arrow modell
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Molly Randolph levele atyjához

A «Fehér Oroszlán» tölgyburkolatú termében.
Cobham, Surrey, november 12-én

Kedves tündöklő fejű Angyalom!

Remélem, nem lesz kifogásod ellene, de én minden tervemet megváltoztattam. Vettem egy automobilt vagy motorkocsit, amint itt nevezik; és mialatt ezeket a sorokat írom, Mary néni idegrohamtól gyötörve, a legalább százéves szögletben álló pamlagon hever, - száz évesnek a pamlagot mondom, nem a szögletet, mely jóval régibb. De talán jó lesz, ha világosabban megmagyarázom a dolgot.

Nos, azon kezdem, hogy a gőzösön találkoztunk többekkel (volt ott egy főesperes, nagyszerű selyemharisnyában és egy főesperesné, ki lenézett bennünket, míg csak ki nem szivárgott, hogy te vagy az a Chauncey Randolph). Azt hallottuk tőlük, ha igazán jellegzetes angol falut akarunk látni, csak Cobhamba ránduljunk; ki is rándultunk ma.

Mary néni a nála megszokott balsejtelmekkel ellenezte a társasutazást; ennélfogva bizonyosra vettem, hogy szépen fog sikerülni. Mikor ide, eme kedves régi verestéglás szálló elé hajtattunk, olyan kocsin, melyet «fly»-nak mondottak, pedig másik, több gépkocsi éppen útnak indult és mondhatom, egész kicsinynek éreztem magamat, mintha Noé kisasszony volnék, aki éppen kiszáll a bárkából. (Mellékesen kérdem, voltak-e Noé kisasszonyok?)

Az egyik gépkocsi egészen másféle volt, mint aminőket a világtengernek akár mifelénk eső, akár itteni oldalán láttam. Magas volt és méltóságteljes, mint egy diadalszekér; úgy elnézett a többiek feje felett, mint a főesperesné eleinte az enyém felett, míg meg nem tudta, kinek a lánya vagyok. Elől a chauffeur ült, egy fényes külsejű úr pedig, ki éppen leugrott, parancsokat adott neki. Minthogy ez az úr nem felém nézett, megragadtam az alkalmat, hogy gyorsan lekapjam gépemmel (egy igazi angol tájkép megörökítésére); de az én tapintatlan kodakom oly hangos csitt-csattal nyílt, hogy a célba vett úr elég korán felénk fordíthatta fejét és gyaníthatta, mi történt. Én, amennyire csak telt tőlem, «gőgös Lady Gwendolen» méltóságával haladtam el mellette, Mary nénivel beszélgetve. Reméltem, sohasem találkozunk többé. De alig, hogy a lunch-höz ültünk ebben a szép, padlójától tetejéig tölgyfaburkolatú régi teremben, hát csak belépett ő, mire Mary néni, kinek lelkében némi címkórság lappang (azt hiszem, az angol éghajlat gyakorol rá befolyást), suttogva megjegyezte, hogy íme, ilyen az ő eszményképe a hercegről.

A fényes úr közelebb ballagott és az asztalunknál foglalt helyet. Udvariasan szolgált Mary néninek mindenfélével, amire nem is volt szüksége, aztán óvatosan tapogatódzó társalgásba kezdett. Olyan leány, aki szeret jól mulatni, arra elég alkalmat talál Angliában, feltéve, hogy Amerikából jött, mert akármit művel, amit furcsának találnak az emberek, csak sóhajtanak egyet és azt mondják: «Szegény teremtés, ez is olyanféle bolondos amerikai lány»; olybá veszik, mint aki nem esik beszámítás alá. Vajon az angol lány részt vett volna-e a társalgásban, nem tudom; de én megtettem. Kitűnt, hogy a fényes úr egy csomó barátunkat ismerte, különösen a párizsiakat. Nem volt nehéz észrevenni, hogy a szépnemért bolonduló, hódító divathősnek kell lennie, ha nem is éppen duke. Nem emlékszem, miképp tértünk rá, de igazán Mary néni csevegett a mi európai utunkról, nem én; ő mondta el, hogy ez az első nagy utazásunk és bejárjuk a szárazföldet is, mihelyt Angliával végeztünk.

A fényes úr élt Franciaországban (úgy látszik, majdnem mindenütt élt, mindenkit ismer és tud mindent, amit érdemes tudni). Megjegyezte, «milyen kár, hogy nem gépkocsin tesszük meg körutazásunkat.» Erre én pajzánkodni kezdtem és kérdeztem, hogyan vélekedik, ki válnék be jobban chauffeurnek: Mary néni, vagy én. Válaszul kijelentette, hogy nem tréfál, hanem komolyan beszél. Illenék, hogy gépkocsink legyen és chauffeur is hozzá. Akkor mi Monte Christóként mondhatnánk: «Enyém a világ.»

Folytatva témáját, rátért arra, hogy ő milyen nagyszerű utazásokat tett gépkocsiján, Amelyet talán észrevettünk ott künn.» Úgy adta elő, hogy ennél jobb gépkocsi nincs is a világon; tényleg nem is lehet más ahhoz egészen hasonló, mert hisz külön az ő részére készült. Egyszerűen törhetetlen jószág, oly erős; a gép kétszer annyi ideig tart, mint bármely másfajtájú gép; egyik fő előnye, hogy hajtószíjas és egy bámulatos, jockey-csigának elnevezett készülékkel bír, mely a sebességet szabályozza: következésképp a gördülése a kellemesebb», (ezt a szót használta), mint a közönséges hajtókészülékű kocsiké, melyek - szerinte - rázósak, lármásak, könnyen eltörnek és mindenféle alkalmatlanságot okoznak.

Mire a lunch közepéhez értünk, már irigyeltem tőle a kocsiját és úgy képzeltem, hogy az egész élet mit sem ér, ha én azt a játékszert meg nem kapom. Kérdeztem, vajon nem vásárolhatnék-e hasonló kocsit, de a válasz nagyon leverő volt. Az ő kocsijának kiállítása tömérdek költséges tökéletesítést kívánt; a cég számára nem fizetné ki magát, ha ilyen kocsikat a közönség használatára készítene; külön meg kellene rendelnem még egy olyant és csak hónapok múlva kaphatnám meg. Úgy találtam, hogy kissé gyöngédtelen eljárás volt részéről oly nagy vágyat ébreszteni fel bennem és aztán oly leverőleg nyilatkozni; egyszerre azonban, csak úgy közbevetőleg, felhozta, hogy hajlandó eladni a gépkocsiját, mert egy negyven lóerejű versenykocsit rendelt meg magának.

Talpra ugrottam e szóra és kérdeztem: «Miért ne adhatná el énnekem?»

Érdemes volt nézni, milyen arcot vágott Mary néni. De nem engedtünk neki időt a közbeszólásra; lihegett ugyan egyet-egyet, mintegy jelezve a mondatok végét, de a félbeszakításra ez nem volt elég.

A néninek Duke-ja sokkal nagyobb felindulásban volt, semhogy abbahagyta volna a megkezdett tárgyat. Sietett kijelenteni, hogy remélhetőleg nem értettük félre nyilatkozatát. Esze ágában sem lehetett «üzletet csinálni». Természetes dolog, ha igazán szándékom gépkocsit vásárolni, sokféle fajtáját meg kell néznem, mielőtt választok egyet. De minthogy úgy látszik, hogy én sohasem jártam gépkocsin (a te hibád ez, Apuska, egyetlen hibád!), ő rendkívül örvendene, ha egy kicsit megkocsikáztathatna bennünket, amúgy Istenigazában.

Mielőtt Mary néni csak egy szóra fakadhatott volna, én már elfogadtam az ajánlatot, mert szükségét éreztem, hogy kocsira üljek. És mire való volna Mary néni, ha nem tenne meg mindent, amit én akarok, de a szigorú illem korlátái között voltaképp nem tehetnék meg?

Egy szóval, indultunk; és isteni dolog volt. Tudom már, mit érez a madár, sőt jobban érzem. Tudod, Apuskám, milyen gyors elhatározású vagyok. Ebben egészen rád ütök. Mialatt egy Ockham nevű faluban gyönyörű utcákon végig tüneményes gyorsasággal hajtattunk az elragadó régi vendéglőhöz, mely úgy van építve, mint valami spanyol posada, elég időm volt elhatározni, hogy megszerzem a Duke kocsiját, feltéve, hogy eladó.

Szóvá tettem előtte; ő ellenkezett. Senki sem képzelné, milyen kényes ügynek vette, mennyire félt annak látszatától, hogy ki akarta használni az alkalmat. Én biztosítottam, hogy éppen az ellenkezőjét lehetne feltenni, és végre nagy nehezen engedett. A kocsi valóban gyönyörű. Hátul hatalmas láda is elfér, de szerszámoknak, könyveknek, lunch-höz valóknak és számtalan apróságnak is jut hely az ülés párnái alatti tartóban, sőt a lábunk alatt is. Megfelelőbb berendezést lehetetlen találni. A tulajdonos mindent megmutatott és a gépszerkezetet is megmagyarázta, de beszédének ezt a részét azonnal elfeledtem, ahogy a szót kimondta, és így nem tudnám pontosan megmondani, milyen elveken alapszik a gép működése. Mikor az árról kezdtünk beszélni, azt hittem, legalább kétezerötszáz dollárt fog kérni (ami 500 fontot tenne ki, ugyebár?) ilyen pompás diadalkocsiért. Tudom, Jimmy Payne majdnem kétszerannyit adott egy kocsiért, melyet tavaly New Yorkba hozott, pedig az félig se volt oly szép. De - ugye, el sem hinnéd? - az én emberem, szinte szégyenkezve, ezerötszáz dollárt kért. Hisz ez most már másodkézből vett kocsi, mondogatta, bárha csak három hónapig volt használatban; esze ágában sincs, hogy jobban taksálja. Az a benyomásom támadt, hogy valóságos Yankee-üzletcsínyt követek el, midőn felkiáltottam: «Kész az alku!»

Íme hát, Apuska, vallomást tettem. Mindössze ennyi történt mostanáig; hozzáteendő még, hogy a Duke, aki nem duke, hanem egyszerűen Mr. Reginald Cecil Lanstown («egyszerűen» oly szó mindamellett, mely nem egészen illik ez esetbe, vagy tán megfelel?) hétfőn el fogja hozni az én kocsimat a mi hotelünkbe és akkor én az árt ki fogom fizetni. Édes apám, te oly korlátlan hitelt nyitottál számomra! Mr. Reginald chauffeurt is fogad nekem, ki franciául beszél és ismeri a kontinenst; én pedig, ha majd Mary néni társaságában a londoni boltokat járom, automobilon fogok ülni, mely sajátom lesz, ha te is úgy akarod. Később aztán ha készen leszünk a csatornán átkelni, Newhavenbe hajtatunk, a kocsit hajón szállíttatjuk Dieppe-be, Franciaországban pedig, remélem, még látni sem fogjuk a vasúti vonatot, ha csak nem igen nagy távolságból. Éljen az automobil, mondom én, különösen az enyém.

Most, amidőn ezeket írom, ismét Cobhamben vagyunk és várjuk a bérkocsit, hogy a pályaházba hajtassunk. Mary néni azt mondja, hogy elment az eszem. Egészen kiábrándult a duke-jából és szédelgőnek tartja. Mellesleg megjegyzem, hogy a fényképet, mihelyt ki lesz dolgozva, megküldöm neked, hogy láthassad leányodnak új gyí-te lovát. Íme, érkezik a bérfogat, így hát Isten veled, öreg szentem!

Bűnös leányod

Molly

Molly Randolph levele atyjához

Carlton Hotel, London, november 14.

Legdrágább atyám!

Megszereztem; már az enyém. Megvettem és kifizettem. Oly szép, hogy még Mary néni szíve is meglágyult. Mr. Cecil Lanstown megtanított mindenre, amit tudnom kell (tudniillik motorkocsikról) és most, miután meg is teázott nálunk oly méltósággal, mely még jobban duke-ra vallott, mint bármikor ezelőtt, eltávozott a mi keservesen szerzett aranyaink tekercsével a zsebében. Jó szerencse, hogy annak idején találkoztam vele és a kocsit biztosíthattam magamnak, mert most sürgős ügyekben el kell Angliát hagynia, holnap már útra kél és maga se tudja - úgy látszik - mikor lesz módjában visszatérni. De azzal biztat, hogy talán találkozunk Franciaországban, ha meglesz neki a nagy versenyautomobilja.

Új játékszerem egyedüli hátránya a chauffeur. Mellékesen, miért is hívják chauffeurnek, szeretném tudni. Egyáltalában nem fűt. Ellenkezőleg, ha jól értem a dolgot, nyilván kötelessége vigyázni, hogy kellő hidegvér uralkodjék és főleg a saját feje ne főj ön. Az én kocsim chauffeurje olyan embernek látszik, kinek éveken át jégbe hűtötték a fejét. Soha ily komor embert nem láttam - azt hinné az ember, hogy minden pillanatban kész könnyekre fakadni, de Mr. Cecil Lanstown azt állítja, hogy alig van chauffeur Angliában, ki jobban értené mesterségét, különösen pedig ismeri az én, Németországban készült kocsim szerkezetét.

Rattray ennek az embernek a neve. Tényleg illik rá. Ha melodráma hősnője volnék, abban a pillanatban, midőn szemembe ötlenék az a Rattray, megérezném, hogy előttem áll a darab cselszövője; és úgy vigyáznék, mint a szemem fényére mindennemű házassági okmányra vagy végrendeletre, mely személyemre vonatkozik, mert tudnám, hogy neki legalább négy felvonáson át más célja nem lehet, mint az iratok birtokába jutni. Iszonyú nagy kék szeme van, akár a húsvéti tojás; a fülei pedig a kaktuszhoz hasonlítanak, csakhogy - hála Istennek - legalább nem zöldek, mi már nem férne össze az arc színével. Beszélgettem vele és igyekeztem tudományos kifejezésekkel élni, de attól tartok, nem nagy hatást értem el, mert ő alig szólt, csak komoran nézett, mintha ezt a szót: «műkedvelő», a belsőmből olvasná le, ahol legszorgosabban el van rejtve, hogy ne tűnjék az ember szemébe. Most eltávozott és utána lát, hogy az én kocsimat garage-ba helyezze. Minden reggel tíz órakor körül kell hajtania vele és majd engem is megtanít hajtani. Ezt a levelet még nem pecsételem le; holnap majd elmondom, hogy esett az első lecke.

*

November 15-én

Igazán büszke voltam kocsimra, mikor tegnap első utamat megtettem rajta. Mary néni nem akart velem jönni, mert nem szeretett volna egy kísérlet «áldozata» lenni. Jó darabig Rattray hajtott, de mikor a forgalmas helyeken túl, Richmond felé értünk, megkezdődött az én leckém. Bajosabb dolog, mint eleinte képzeltem, mert annyi mindenfélét egyszerre kell végezni. Olyan kocsi ez, Rattray szokta mondani, hogy három vagy négy kéz kellene hozzá. Ha azt kérdeztem tőle, hogy más kocsiknál másképp áll-e a dolog, úgy tett, mintha nem hallana. Már észrevettem, hogy bizonyos görcsszerű süketségben leledzik, de úgy hiszem, ezt el kell néznem, mert oly kitűnő gépész. Minden tökéletesség nem lehet együtt.

Balkézzel kormányozzák a kocsit valami fogantyúfélével és ehhez van erősítve a kürt, mely minden emberfiát és élőlényt figyelmeztet a kocsi közeledésére. Én jobbommal idézem elő a kürtszót, de Rattray szerint balkezemmel kellene azt tennem, kormányzás közben; ezt meg kell tanulnom, mert számos más dolog vár a jobb kézre. Van először is egy tréfás kis kilincs, hogy a sebességen lehessen változtatni, mikor emelkedéshez jutunk; aztán a jockey-csiga emeltyű következik, mellyel a hajtószíjaknak a kellő feszültséget adhat (ami nagyon lényeges), a szellentyű emelője, amelyet a kézből ki sem bocsáthat, mert a sebességet szabályozza, és a fékező, melyet oda kell szorítani, hogy a kocsi megálljon. Így hát kétféle teendője van a balkéznek, négyféle a jobbnak és ezek közül a legtöbb egyszerre végzendő. Nem csoda, hogy egy kicsit megzavarodtam és a két kezet összecseréltem - magam sem tudtam, melyiket használjam - és egy pillanatig minden rosszul ment! Éppen akkor egy szekér a sarkot megkerülve, durván nekünk jött. Próbáltam jobbra kormányozni, de balra fordultunk - és el sem képzelni, mennyi mindenféle történhet a gépkocsival egy másodperc alatt.

No, hát, ne ijedj meg nagyon! Nem történt semmi bajom, csak a mellékútra rontottunk és nekimentünk egy boltajtónak. Az én hibám volt, nem a kocsié. Ha nem volna oly nagyszerű kocsi, darabokra zúzódott volna, és talán mi is vele, így azonban csak betört az eleje, no, meg aztán a boltajtó is - egy kicsit. Kénytelen leszek kárpótlást fizetni a boltosnak, aki rőföskereskedő és nem is haragudott olyan nagyon, ki se szidott, mikor az ajtó üvegét betörtem.

Oktondiságomnak egyetlen rossz következménye az, hogy a szegény ártatlan kocsi, mely ellen én súlyosan vétettem, nem használható, míg ki nem javítják. Rattray szerint ez pár napot vesz igénybe. Ebben az esetben Mary nénivel a kereskedéseket bérelt broughammal járom be - milyen antiklimax! Milyen süllyedés! De Rattray ígéri, hogy kedves jószágom helyre lesz hozva 19-ig, mikor Franciaországba indulunk. Addig is, hogy a szenvedett csalódásért vigaszt keressek, beszerzek egy kis kelengyét a kiránduláshoz, meleg felsőkabátot, arcvédőt, capuchont és mindenféle ügyes holmit, amit egy tökéletesen elragadó árjegyzékből kiszemeltem magamnak.

No, hát, ha ezért lármázni akarsz velem, sajnálom, hogy megmondtam az igazat. Különben emlékezzél, hogy mit tart a közmondás a rossz pénzről. Ilyen rossz pénz: leányod,

Molly

Molly Randolph ír atyjának

Az utálatos Restaurant á la Boule d’Orban.
Suresnes, Párizs közelében. November 28-án

Bocsánatot, édes Apuskám, hogy oly sokáig szenvedtél és nem segíthettél magadon, mivel én oly átkozott lusta levélíró vagyok. De három kábelsürgönyt küldtem, nemde? Mary néni írt volna, de kimondhatatlan fenyegetésekkel visszatartottam. Nagyon jól tudtam, mit írna és nem akartam engedni. Most azonban elmondom én az igazat, a teljes igazságot és csakis azt, ami igaz, minden kendőzés nélkül.

Kíváncsi vagyok, megértethetem-e veled mindazt, amin az utolsó két-három nap alatt keresztül mentem. Jaj, Apuskám, olyan öregnek érzem magamat, szinte az anyád lehetnék. De megpróbálom a legelején kezdeni, ámbár, ha visszapillantok - olybá tűnik fel, mintha ember emlékezetét meghaladó dolgokról volna szó. Hadd lám, hogyan is kezdődött, mikor még fiatal és boldog voltam. Talán akkor voltam az, mikor az utazásra minden szükségest beszereztünk. Ennél az időpontnál aránylag elég nyugalommal időzhetnek gondolataim.

Még Mary néni is boldog volt. Hej, csak láthattad volna, amint különféle arc- és szemvédőket próbált és komolyan kérdezte, melyik áll legjobban. Hála az égnek, hogy a humor iránti érzéket örököltem tőled. Ennek köszönhetem, hogy el nem vesztettem ép eszemet az utolsó dies irae alatt. (Ilyen a két szó helyesírása?)

Nekem nem kellett a szokásos arc- vagy szemvédő. Elég volt látnom Mary nénit az ő fegyverzetében, hogy óvakodjam tőle. Vettem egy úgynevezett toilette-álarcot, minőt nálam hiúbb nők éjente viselnek, hogy arcszínüket megóvják. Az is csak végső menedéknek volt szánva, hogy poros napokon a kíváncsi tekintetek elől vastag szürke szövettel elrejtsem arcomat, mint valami modern Fátyolozott Próféta.

Porszínű szürke köpenyeket kaptunk, kívül vízhatlan szövetből, prémbéléssel. Mary néni nyílt sisakfélével díszítette fel fejét; oldalt leffentyűk lógtak le, melyek a füleket védték. Én oly bájolónak tartom magamat egy capuchonban, hogy megvettem ezt és egy sapkát, hogy bárminő időjárásra el legyek látva. Beszereztünk még egy felséges teakosarat, faszénnel fűtött lábmelegítőket és két lapos ládát, melyek úgy készültek, hogy éppen elférjenek a kocsi hátulsó részében, és leszedhető kátrányos vászonfödővel voltak betakarva. A poggyász javarészét előre akartuk küldeni oly helyekre, hol hosszabb tartózkodást terveztünk, de eleget tartottunk meg magunknál, hogy másoktól függetlenül, egymással lehessünk.

Olyanok voltunk, mint aki hajóra készül szállni, midőn november 19-én a hotelből útra keltünk, hátul szíjakkal odakötött málhával, lábmelegítőkkel és teakosárral a kocsi fenekén, esernyőkkel egy függőkosár-készülékben, prémbélésű vízhatlan takaróval a magam és Mary néni térdei fölött. Az első lecke óta, melyet levelemben leírtam, más leckét nem kaptam, mert a kocsi csak az elindulást megelőző éjjel készült el; ennélfogva elől Rattray ült magában, én Mary nénivel együtt hátul ültem.

Nyolc órakor szándékoztunk indulni, minthogy több mint ötven mérföldnyi utat kellett megtennünk Newhavenig, hol a kocsit még aznap éjjelén hajóra akartuk vitetni; de Rattray kissé nehezen tudta a kocsit indítani és félórai késésünk volt, ami annál inkább bosszantott bennünket, mert jó sokan látni akarták és be is várták indulásunkat. Végtére, mintha puskából kilőtték volna, meglódult a kocsi és igen szépen haladt, középen kettévágva Mary néni harminckettedik sóhajtását.

Néhány órán át minden jól ment. A városon kívül voltunk, kedves, hullámos angol vidéken. Kocsink, melyről Mr. Cecil Lanstown azt állította, hogy felülmúlhatatlan dombmászó, várakozásomnak megfelelőn igazolta dicséretes hírét. Hideg volt a levegő, de testünk nem borzongott, a vér szinte pezsgett bennünk, amint vidáman röpített a kocsi. Tudod, milyen fagyos teremtés Mary néni. Ő sem panaszkodott a rossz idő miatt és alig volt szüksége a lábmelegítőre. Ez aztán élet! mondottam magamban, úgy tetszett, hogy még nem ismerkedtem meg a fizikai élvezet tetőpontjával, míg gépkocsiban nem hajtottam. Kellemesebb érzésem volt, mint mikor tökéletesen sima padlón, kitűnő táncossal, felülmúlhatatlan zeneszóra táncot lejt az ember, vagy ételhez jut, ha rettentőn éhes; vagy tűz fölé tartja a hidegtől megmerevedett kezét; vagy megfürdik, miután egy egész forró napot poros vasúton töltött. Nagyobb magasztalást már nem mondhatok, nemde? És azt kívántam, bár neked is volna ebben részed. Arról ábrándoztam, hogy megtéríthetlek téged is. Oh, mily kevéssé prófétai volt az én lelkem!

Egyszerre, midőn körül belül óránkénti tíz mérföldnyi sebességgel meredek halmon felfelé igyekeztünk, a kocsi megállt, sőt tán még hátra is szaladt volna, ha Rattray nem alkalmazza a fékezőket. «Mi baj?» - kérdeztem, mialatt Mary néni görcsösen szorongatta karomat.

«Csak elszakadt egy hajtószíj, Miss, - válaszolt komoran. - Ez annyit jelent, hogy húsz percig késünk; egyéb baj nincs. Sajnálom, hogy a hölgyeket fel kell zavarnom. Új hajtószíjak és hajtószíjkapcsok az ülés alatt találhatók. Szerszámok a kocsi fenekén vannak.»

Nagy megkönnyebbülésünkre szolgált, hogy nagyobb baj nem történt. Át kellett látnunk, hogy nagy hálával tartozunk a gondviselésnek. Mindenesetre azonban fel kellett tápászkodnunk kényelmes ülőhelyünkből, a teakosarat és a lábmelegítőket a kocsi fenekéről felvenni és Rattray elől levő üres ülésére áthelyezni, a vastag lábpokrócot leszedni és lábunkat magasra felhúzni, mialatt a padozatdeszkát felemelték; azután felálltunk, hogy eltávolíthassák az ülésről a párnákat és felemelhessék a láda fedelét. Igyekeztünk vagy legalább én igyekeztem elképzelni, hogy mindez a mulatság kiegészítésére szolgál, de egy kicsit nyomasztó volt Rattrayt hallgatni, aki magában beszélve mormogott és nyögött, mialatt leoldotta a málhát, levette a kocsi hátulsó részéről, hogy hozzáférhessen a belső elszakadt hajtószíjhoz és ez utóbbit mérgesen lecsapta a poros országútra.

A késés inkább félórai volt, mint húsz percnyi. Kétszeresen hosszúnak tetszett, mert fárasztó mulatság volt Mary nénit mulattatni, hogy ne ismételje folyvást: «Lám, előre mondtam!» De amint egyszer útra keltünk, mire két mérföldet tettünk meg, már el volt feledve a kis kellemetlenség. Ez a különös sajátsága megvan az automobilsportnak. Oly boldognak érzi magát az ember, mikor jól megy minden, hogy elfelejti az elmúlt baleseteket és abban az örvendetes reményben él, hogy hasonló baj nem fog többé bekövetkezni.

Egészen rendben folyt minden a lunch idejéig, melyet egy igen kedves vendéglőben költöttünk el George Meredith háza közelében. Ezután megint félórába telt, míg a kocsit meg lehetett indítani, Rattray majd megpukkadt mérgében. Olyan érzésem volt, mikor néztem a fogattyúval való hasztalan babrálását, mintha elefántok taposták volna testemet. A baj, úgy mondta, az, hogy a «kompresszió igen nagy» és «hátralő» a kocsi, - Isten tudja, mit jelent ez. Mikor már kezdtem lemondani minden reményről, neki iramodott a gép és ismét folytattuk utunkat minden bút feledtető gyönyörű vidéken át. Négy óra felé a legdicsőbb hajtás közepette egyszerre egy «r-r-cs», a kocsi az egyik oldal felé csúszik, Mary néni hangosan felsikolt, mozdulatlanul állunk az út közepén. «Eltört a lánc», morogja Rattray.

Még egyszer fel kellett ugorni, a teakosarat, lábmelegítőket, pokrócokat félretaszítani és magunk is elkotródtunk Rattray útjából, hogy az ülés alatti tartóba helyezett szerszámokhoz és tartalékláncokhoz férhessen. Arra a nézetre kezdtem térni, hogy a kocsi talán nincs oly célszerűen berendezve utazási célokra, mint eleinte képzeltem, de a világért sem árultam volna el ezt a gondolatot - legalább akkor még nem. Kaptam azon, hogy íme, kitűnő alkalom nyílt teázni, tehát ki is nyitottam a teakosarat és valóságos pikniket rendeztünk az út szélén, mialatt Rattray a lánccal vesződött. Nem volt nagyon hideg és örömmel gondoltam, hogy hasonló gyönyörködtető stációkat fogunk tartani valamely melegebb éghajlat alatt a «hullámzó Loire partjai mellett», ahogy elegánsan magyaráztam Mary néninek, ki azonban csak ennyit mondott: «Bizonyára, én is remélem, édesem», még pedig oly hangon, mely az időjárásnál is fagyosabb volt.

Legalább félórába telt, míg Rattray kellőn odaerősítette a láncot; erre aztán megint a szokott nehézséggel járt az indítás. Egy ízben a fogantyú körüllódult és megütötte Rattray keze fejét. Ő felkiáltott, egyet rúgott a keréken és az út füves részére ment, ahol én a szürkületben csak homályosan láttam, amint a szájához tartotta a kezét és hol hátra, hol előre támolygott. Annyira hasonlított egy dühöngő koboldhoz, hogy alig tudtam nyugodt hangon kérdeni tőle, vajon nem sérült-e meg nagyon. «Majd letört a kezem, Miss, ennyi az egész», mormogta. Végtére ismét rávetette magát a rettenetes fogantyúra, megtalálta a módját, hogy a kocsit megindítsa, és hajrá, mentünk előre.

Amint egy városban, melynek Rattray szerint Lewes a neve, dombon felfelé hajtottunk, észrevettem, hogy a kocsi nem halad a szokott rugalmas erővel. «Erőveszteség», vetette oda amúgy félvállról Rattray arra a kérdésemre, hogy mi a baj; és ezzel meg kellett elégednem, bár szerettem volna tudni, mit akar mondani. Lewesben, azt hiszem, eltévesztette az utat (egészen sötét volt már s csillagtalan éjszaka); bármint legyen, nagyon sokat kerülgettünk ide-oda és végtére egy síksághoz értünk, melyet a homályban elmosódó meszes dombok környeztek és alig észrevehető csillogású folyó hasított. Mary néni visszasüllyedt sokat kifejező hallgatásába; a kocsi oly lassan mászott, mintha valami megsebesült élőlény volna; végtére mégis elértünk a newhaveni mólóhoz és a hajóra vitettük a poggyászt. Rattraynek a kocsival a teherhajón kellett utánunk jőni. Így végződött az első napon a lecke, mely tíz órát vett igénybe és - ha okosabbá tett, legalább éppoly mértékben el is szomorított.

Mary néni aludni tért, mihelyt a hajóra kerültünk; de engem nagyon felizgatott az a gondolat, hogy meg fogom látni Franciaországot és ezért a fedélzeten maradtam a meleg köpenybe burkolódzva, melyet eredetileg kocsin való használatra vásároltam. A csatornán való átkelés felséges volt és amint Dieppe közelébe értünk, láthattam mészszirteket és a kikötőbe vezető mólón egy nagy ösztövér feszületet... Úgy éreztem magamat, mint aki álmodik, midőn az embereket franciául hallottam csacsogni és senki sem talált ebben valami feltűnőt; nagyon megtetszettek a douanier-k, a cifra katonák és a kék blúzos vasúti hordárok. Természetesen holt idénye volt ekkor Dieppe-nek, de mi a tenger mellett levő hotelbe szálltunk. Nagyon kellemes volt a Franciaországban töltött legelső nap reggelén kissé későn ébredni, nézni az ablakon át a verőfényes víztükröt, a kis vöröses-barna vitorlás halászcsónakokat és élvezni az erős kávé és finom sült zsemlyék valóságos mennyei illatát.

Jóval később a kikötőhöz ballagtam, hol úgy találtam, hogy a teherhajó már megérkezett és Rattray a kocsival partra szállt. Ez az ember most igazán mosollyal üdvözölt. Most először mutatta magát szolgálatkésznek és használhatónak. Mindent elvégzett, teljesítette a fizetést a vámházban és kiállította a szükséges iratokat. Azután gépkocsin vitt vissza a hotelbe, de minthogy már majdnem déli tizenkét óra volt, úgy gondoltam, helyesebb lesz másnap reggel indulni Párizs felé, hogy hosszú, akadálytalan utat tehessünk. Párizsban Mary nénivel természetesen legalább egy hétig óhajtottam tartózkodni. Rattray megígérte, hogy alaposan átvizsgálja a kocsit és nem kell majd balesettől tartani útközben.

Meglehetős sokaság gyűlt körénk - barátságos, jólelkű emberek - mikor útra készen álltunk a hotel istállója melletti udvaron. Ott volt a szálló tulajdonosnője, olyan csinos, mint egy baba; a hordárok, zöldkötényes háziszolgák mereven bámészkodva álltak mellette; néhány asszony a szögletben ruhát mosott és abbahagyta munkáját; egy csomó pajzán pici iskolásfiú, rövidre nyírott hajjal, bőröves fekete blúzokban nyüzsgött körülünk, élénk taglejtésekkel magyarázgatva egymásnak a kocsi szerkezetét. Rattray olajkorsót tartva sürgött-forgott, aztán felrakta a poggyászt és íme, készen álltunk. Több méltósággal, mint önbizalommal kapaszkodtam a magas ülésre Mary néni mellé. Ezúttal csak egyet fordult a fogantyú és már indult a kocsi, oly szeszélyes az a különös bestia, az automobil. Egyik nap félóráig kell küszködni a fogantyúval, a következő napon egyetlen érintés életre kelti a készüléket és senki sem képes megmagyarázni, miért van ez így. Köszöngetve madame-nak és embereinek, kecsesen kigördültünk a hotel udvarából, mialatt Rattray egész tust fúvott kürtjével. Nagyszerű start volt!

Dieppe utcáit azok az iszonyú egyenlőtlen kövek burkolják, melyeket a francia a pavé névvel jelöl és azokon oly lármával és csörömpöléssel zökkentünk végig, mintha csupa tányér volna a kocsi terhe. Látszott, hogy a kocsi nagyon szilárd és súlyos alkotmány; ez pedig - mondaná Mr. Cecil Lanstown, - egyik nagy érdeme. Tölgyfából való, egy hüvelyk vastagságú és összetörhetetlen. Még egy előnyös tulajdonsága, hogy szilárd abroncsai vannak a borzasztó pneumatik helyett, amely örökké pukkad és kilyukad és véghetetlen sok alkalmatlanságot okoz. Szilárd abroncsokkal mindig teljes biztonság jár, - mondogatta Mr. Cecil Lanstown. Mindazonáltal elgondolom, milyen megnyugtató dolog, ha olyan utakon, mint a Dieppe-iek, pneu van az ember kerekén, ahogy azokat rövidítve nevezni szokás. Csilingel, csikorog a belső gépezet és a kocsi valamennyi laza része. Egészen idegessé lettem tőle.

De nemsokára a városon kívül voltunk, páratlanul sima országúton. «Route nationale» ez, - mondta Rattray, - és ilyennél jobbat sehol sem találni a világon. A szekér úgy gurult rajta, mint a tekeasztalon a golyó. Még Mary néni is így szólt: «Jaj, ha mindig ekképp menne.» Mindjobban fellelkesültem. Büszkén mosolyogtam és köszöngettem az út mellett, kopár kertjeikben dolgozó parasztoknak. Sőt már hajlandó voltam Rattraynek fekete bőrkabáttal födött vállát megveregetni. Ez, ez igazi élet volt! Sütött a nap, a friss levegő dallamosan zúgott fülünkbe, a kocsi szaladt, mintha egy óriás erejével bírna. Oly függetlennek éreztem magamat, mint a cigány a karavánban, csakhogy olykor ez utóbbinak a sebességével futottuk be utunkat. A vidék valóságos panoráma gyanánt tárult fel előttünk. Minden fordulatnál el voltam készülve egy kalandra.

Szinte röpültünk az elragadó zöldellő tájékon át, melyet óriási gyümölcsösök borítanak, úgyhogy ott terem - mint Mary néni egy útirajzból olvasta - a híres cidre de Normandie. Arra gondoltam, milyen gyönyörű piros mezt fog ez a föld lassankint ölteni. Majd hirtelen a keskeny útról igen szélesre és kanyargóra tértünk, ahol tág kilátás nyílt a hullámos tájékra és a fehér városra, mely úgy tűnt fel, mint a madárfészekbe repült pillangó. A völgybe vezető hosszú úton Rattray körülbelül óránkénti harminc mérföldnyi sebességgel eresztette neki a kocsit és Mary néni kezével éppen görcsösen megragadta a korlátot, midőn valami sóhajtásféle hallatszott a kocsi belsejéből, mire az megállt, hogy pihenjen egyet.

Rattray leugrott és nagy zavarban szemlét tartott. «Nem látom, mi a hiba, Miss; le kell szednem a poggyászt, hogy belül nézzem meg a kocsit.» Ennek különös sajátsága, hogy minden működésben levő része szerényen el van rejtve a főtömeg alatt. Ez jó védelem a nedvesség és por ellen, mint Mr. Cecil Lanstown meg is magyarázta nekem, de egy kicsit alkalmatlannak tetszik, hogy minden poggyászt le kell hurcolni, valahányszor meg akarják vizsgálni a gépezetet. Nem tartott sokáig annak kutatása, hogy mi volt a baj. A «szívócső», mondta Rattray, meglazult (bizonyára a Dieppe városi pavé okozta zökkenések folytán) és így a «gőz nem juthatott el a szénsavfejlesztőbő] az explóziós kamarába.»

Ezt én nem értettem meg teljesen, de éreztem, hogy a szegény kocsit nem érhette gáncs. Ki várhatná tőle, hogy szívócső nélkül szaladjon? Nem volt «csavarkulcs a szorosabb összekapcsolás létesítésére» és Rattray sötét célzásokat tett egyéb bekövetkezhető zavarokra. Három francia fiúcska kézi targoncával odajött bámészkodni. Kodakkal lekaptam őket és a képet a jelen levélhez csatolom szenvedéseim illusztrálására.

Nos, midőn Rattray a szorosabb kapcsolatot csavarral létrehozta, ahogy erejétől telt (és tettek-e ennél többet a mi államférfiaink a polgárháború után?), ismét útnak eredtünk, sietve haladtunk a völgyben fekvő városon keresztül (neve Neufchâtel-en-Bray, mint Murrayből kiböngésztem) és nagyon jóleső sebességgel gördültünk a szép vidéken végig, mígnem - délben - Forges les Eaux piacára rontottunk. Epén vásárt tartottak ott, midőn mi lassú tempóban sétakocsiztunk a nyüzsgő Place-on át, melynek élénkségét a sok sátor, a pulykák rud-rudolása, a tehenek bőgése növelte. Csak egy tisztességes vendéglő kínálkozott és a salle à manger tele volt hangosan beszélő, ravasz, ráncos, barna, álarchoz hasonló arcú parasztokkal, akik éppoly zajjal végezték az evést, amilyennel beszélgetni szoktak.

A terem annyira zsúfolt volt, hogy Rattraynek a mi asztalunkhoz kellett ülnie, és ámbár ezt jó demokrata létemre nem kellett volna rossz néven vennem, kissé kényelmetlenül éreztem magamat, mert az ő modora - no, jobb, ha ezzel nem foglalkozunk. A lunch azonban igen jó volt, egészen franciás és olyan olcsó! Sietve fogyasztottuk el, de félórát veszített Rattray a kocsi víztartóinak megtöltésével (mivégből természetesen le kellett hurcolnia a poggyászt) és a csapágyak olajozásával. Mikor Forges les Eauxból tovább indultunk, oly sikerült volt a start, hogy reményeim újra éledtek. Bizonyosnak tarthattuk, hogy egészen jókor érkezünk Párizsba, de alig, hogy a városból kiértünk, az egyik lánc igen kecsesen lecsúszott az országútra.

Azt lehetne hinni, hogy a világon a legegyszerűbb dolog lett volna a láncot visszacsúsztatni helyére, de kitűnt, hogy az egy cseppet sem volt könnyű. Rattray megint félóránál tovább kínlódott vele (úgy veszem észre, minden igazítás legalább félórát igényel ennél a kocsinál, gyakran még több időt), halk hangon mindenféléket mondogatott, amiket Mary néni azért nem hallhatott, mert nagyon süket, én pedig nem akartam hallani, mert méltóságomon alattinak tartottam. Végre nem állhattam tovább és ingerülten megjegyeztem: «Ön rossz katona volna; a jó katona mindennel boldogul és férfiasán viseli sorsát. Ön semmivel sem boldogul.»

«Mind lehetséges, Miss, - felelt komor koboldom, - de a katonák emberekkel küzdenek, nem beste gépekkel.»

«El is esnek a csatában», - mondtam én.

«Vannak dolgok, melyek miatt megkívánja az ember a halált», - mormogta vissza. És erre már elhallgattam, ámbár folyvást hallottam hajtogatni, hogy minden istenadta csavar meglazult; őt gépésznek szerződtették, nem kocsikészítőnek; ha már kocsikészítő, nem oly szerencsétlen fejű, hogy ehhez hasonló kocsit csináljon, inkább akasztófára kerülne.»

Azt fogod hinni, hogy túlzók, de esküszöm, alig jutottunk tíz mérfölddel odább, megint elszakadt a lánc. Ezúttal Rattray - ha jól emlékszem - könnyeket ontott. Ami Mary nénit illeti, arcán hideg keresztény megnyugvás kifejezése honolt, mintha mondaná: «Feláldoztam magamat érted és ezt teszem tovább is, mert ez a kötelességem (dűlt betűkkel); ámbátor én mindezt előre láttam és meg is mondtam, hogy úgy lesz, stb.» Végtére a láncot nagy erőlködéssel visszatették helyére és új horoggal megerősítették. Nagy gyorsasággal előre rúgtattunk néhány csalóka percen át, de - részletekbe bocsátkozni nagyon egyhangú volna. Innen kezdve átlag minden órában érte valami baj a kocsit. A láncok elszakadtak vagy leváltak; a hajtószíjak, hanem szakadtak, vagy nagyon rövidek, vagy túl hosszúak voltak. Titokzatos, nyikorgó hangok hallatszottak; a forgattyú szinte áttüzesedett (hisz a mi fejünk is főtt) és várnunk kellett, míg lehűlni méltóztatott, amin ugyan keveset lendített Rattray zsörtölődése. Kijelentette, hogy az ilyen szerkezetű kocsik a leggyalázatosabbak az automobilvilágban - és ez az egy különösen gyalázatos közülük. Lehet talán még rosszabbat készíteni, de eddig még nem készítettek ennél rosszabbat. Mikor azt bátorkodtam kérdezni, hogy mért nem mondta meg a véleményét, mielőtt Londont elhagytuk, kinyilatkoztatta, hogy nem nézetek nyilvánítása az ő dolga, hanem kocsit hajtani, őt erre fogadták. Én most már csak azt reméltem, hogy olyan hibája van az automobilnak, melyhez Rattray nem ért, de Párizsban majd akad valaki, aki a hibát helyrehozza és még minden jól mehet. Pár mérföldön át tisztességes gyorsasággal haladtunk és baleset nélkül; de midőn egy felette hosszú dombon felfelé tartottunk, az út közepén a titokzatos «belső erő» ismét elfogyott és ott álltunk, mint a hajótörés menekültje, majdnem szemben egy kovácsműhellyel, ahonnan három termetes feketeképű legény szánakozó mosolygással lépett élénkbe.

«Fogadja fel őket, hogy taszítsák a kocsit», - szóltam egész kétségbeeséssel Rattraynek. Amint ő mogorván hátat fordított és engedelmeskedni készült, valami zúgó hangot hallottunk és egy automobil röpült, minket túlhaladva, fel a hegynek, körülbelül óránkénti tizenöt mérföldnyi sebességgel. Ezzel csordultig volt a pohár; én gyűlölettel, gonosz indulattal, könyörtelenséggel eltelve, ököllel fenyegettem az élénkbe került automobilt, amikor ez udvariasan megállt.

Két ember ült rajta, mindkettőn bőrsapka és bőrkabát volt, amint félig önkénytelenül vettem észre. Az egyik leugrott a kocsiról és visszaballagott hozzánk. Sapkáját levette, szemével tőlem, de szóval - angolul - Mary nénitől kérdezte, mit tehetne érettünk? Nagyon megnyerő külsejű volt és válogatott szavakat használt, úri ember módjára, de mivel oly szerencsésnek látszott, akaratlanul gyűlöltem őt és csak azt óhajtottam, hogy mentől hamarább távozzék. Szerettem volna őt éppúgy, mint a társát és a kocsijukat elenyésző foltként látni nagy messzeségben; de íme Rattray visszaérkezett a kovácsokkal, hogy a kocsit a dombra feltaszítsák. Ennélfogva megköszöntem a szíves ajánlatot és azt mondtam, hogy nincs szükségünk segítségre. Talán kissé barátságtalanul beszéltem; nagyon rajta voltam, hogy már ne lássam magam előtt a fiatal embert. Ő habozva álldogált egy ideig, mint aki szeretne még valamit hozzáadni szavaihoz, de ennek a módját nem tudja; azután meghajtotta magát és visszament kocsijához, mely a legközelebbi pillanatban nyílsebesen haladt hegynek fel. Még életemben nem örültem úgy, mint mikor a domb tetején túl eltűnt szemem elől, ami éppen kellő időben is történt, amikor a mi három kovácsunk nekivetette a hátát a kocsinak, hogy felfelé taszítsa.

«Tessék, ez aztán a jó kocsi, Miss, - szólt az ördögi külsejű Rattray. - Napier-féle készítmény, azzal élvezet hajtani.»

Szerettem volna arcul ütni mérgemben.

Mihelyt sík földön voltunk ismét, úgy látszott, hogy a kocsi új erőre kap. De még messze lehettünk Paristól, mikor leszállt az éj és szegényes olajlámpáink csak annál feltűnőbbé tették gyenge fényükkel a nagy sötétséget körülöttünk, minélfogva nem mertünk nagy sebességgel haladni. Még számtalanszor elszakadt a hajtószíj és fájt a szívünk, mielőtt sikerült, valamivel éji tizenegy óra előtt, a párizsi sorompókon átjutni és nagy lassúsággal az Avenue de la Grande Armée-n keresztül az Arc de Triomphe felé tartani. Egyenesen az Elysée Palace hotelhez hajtattunk, Rattray pedig a beste gépkocsit a garage-ba vitte, mely helyett én örömest a vágóhidat kívántam volna igénybe venni.

Ez éjjel sokáig képtelen voltam elaludni; mindig arra gondoltam, hogy immár tényleg Párizsban vagyok és törtem a fejemet, mit csináljak másnap, minthogy tiszta dolog volt, hogy hiába indulnánk tovább a kocsival, ha előbb fel nem fedezik a rejtett nyavalyáját és nem segítenek rajta. Eredetileg azt terveztük, hogy egy hetet töltünk Párizsban, aztán bejárjuk a sok szép chateau-val ékes Loire-vidéket, melynek meglátogatásáról annyiszor álmodtam. Még utóbb, úgy gondoltam, átvágunk Franciaországon a Riviéráig. De most, míg csak valami váratlan fény nem villan fel az éji homályból, minden szép terv agyon volt ütve. Mennyire örvendtem tehát, midőn reggel belépett Rattray és kegyeskedett értésemre adni, hogy immár megtalálta a sok bajnak legfőbb okát! «Az összekötő fémpálca, amely a mágnest hozza működésbe, kiugrott a helyéből és így a robbanások nem történhetnek kellő időben». Ezen lehet segíteni; ő pedig majd ügyel a láncokra és hajtószíjakra. Pár nap múlva útra készen lehetünk és abban a reményben indulhatunk, hogy jobb szerencsével fogunk járni.

Ez a nyilatkozata annyira megörvendeztetett, hogy egy louis d’ort ajándékoztam neki. Később megbántam, de ez csak alárendelt részlet. Neked - bizonyára emlékszel rá - kábelsürgönyt küldtem: «Elysée Palace hotelben egy hétre, mindnyájan jól vagyunk»; és Mary nénivel együtt készültem minden bánatunkat a párizsi örömpohár hígítatlan borába fojtani.

Felette sok amerikai lakott a hotelben, köztük nem egy ismerősöm, de Mary nénivel bölcsen hallgattunk az automobilról - nem úgy, mint Londonban tettük, ahol folyvást kérkedtem gépkocsimmal és csak tervezett kéjutamról beszéltem. Oh, én szegény kicsike!

Mrs. Tom van Wyck is ott volt és ő egy angol hölgynek mutatott be, Lady Brighthelmstonnak, ki viscomtese, vagy micsoda, és a nevét így kell kiejteni: «Lady Brigliton». Minthogy rövidlátó, lornyetten át nézi az embert, ami kissé nyugtalanító, mert akire rászegzi üvegét, az attól fél. hogy valami helytelenséget vesznek észre arcán. Kitűnt azonban, hogy a lady nagyon kedves. Nyájasan kifejezte azt a reményét, hogy majd találkozunk Cannes-ban, hova haladéktalanul szándékozik menni. Ott, ha fog hozzá csatlakozni, aki most gépkocsiján körutazást tesz és a Riviérán anyjával és néhány barátjával körülbelül két hét múlva remél találkozni. Mint Mrs. van Wycktől hallom, ez az úr, Honourable John Winston, nagyon csinos legény, de én haragszom rá, mert olyan automobilja van. mely fennakadás nélkül tud haladni.

A Párizsban töltött hét folyamán nem írhattam neked levelet. Nem mondhatom, hogy túlságosan el voltam foglalva. különben is semmiféle elfoglaltság nem akadályozhat, ha arról van szó, hogy kedves öregemnek írjak. De tudtam, hogy arról vársz értesítést, milyen élvezetes kirándulást tettem és nem akartam veled a rossz híreket közölni, míg esetleg jobbakat nem toldhatok hozzá. Ennélfogva csak kábelsürgönyöket küldtem, valahányszor a levélírás napja bekövetkezett.

Nos, végre valahára Rattray esküdözött, hogy a kocsi jó állapotban van és útra kelhetünk. Egy hete volt, hogy utoljára láttam a szörnyeteget és most oly csinosan festett, midőn a hotel kapuja elé állt, hogy ismét büszke voltam rá. A kora reggeli órában még nem sok ember járt az utcán, de akárhányan gyűltek volna össze, nem lehetett okom szégyenkezni. Az indulás gyönyörűen sikerült és felséges dolog volt a Bois-n végiggördülni. Orlèans felé vettük utunkat, Versailles-on keresztül. Utóvégre, gondoltam magamban, talán nem is a kocsi hibája miatt tettünk oly kellemetlen tapasztalatokat. Nem található tökéletes kocsi; ezt még Rattray is megengedte. Valami jelentéktelen rész elromolhatott a mienkén és a szegény szerencsétlent igazságtalanul ítéltük meg, nem értve szerkezetét.

Már kiértünk a Bois-ból és a Suresnes mellett emelkedő hosszú dombon felfelé igyekeztünk, midőn «kvik, kvik!» hangzású gyenge zaj vegyült, szinte belopózkodott gondolataim közé. Oly boldog voltam, érezve a kellemes szellőt, mely arcomat legyezte, hogy eleinte nem igen ügyeltem a neszre, de ez csak nem szűnt és mintegy kierőszakolta a figyelmet. Ekkor eszembe jutott, hogy ezt a hangot már hallottam iszonyú emlékű pillanatokban.

«Azt hiszem, az az utálatos forgattyú megint kezd forró lenni, - szóltam én. - Nem gondolja, hogy meg kellene olajozni?»

«Nem kell olajozni, Miss, - válaszolt Rattray. - A forgattyú egészen rendben van. A nyikorgó hang miatt nem kell aggódni.» Így hát nem is törődtem vele. Vagy húsz percig szépen gördült a kocsi, de ekkor valami ropogott belsejében, mire mozdulatlanul megállt. Csakugyan a forgattyútengelyben volt a hiba, mert egészen veresizzóvá lett. Ennek folytán a forgattyú kettészakadt, mint egy répa. Én sokkal legsújtottabb és bizonyára sokkal büszkébb is voltam, semhogy Rattraynek szemrehányásokat tettem volna; pedig bizonyos, hogy semmi bajunk se történik, ha ő utána nézett volna, vajon kellően működik-e az olajozó készülék.

Szerencsére kevéssel előbb egy téres garage mellett haladtunk el a Pont de Suresnes elhagyása után; oda szépen visszaereszkedtünk a lejtőn lefelé haladva, ámbár kocsim természetesen meg volt bénítva, mert hiszen forgattyú nélkül nem is járhatott kellőképpen.

Ez egyszer kissé Rattray is le volt verve. Beismerte, hogy ő hibázott és igen szerényen ajánlkozott, hogy villamoson visszamegy Párizsba, hogy ott új forgattyút vásároljon vagy - ha megfelelőt nem talál - újat készíttessen, ami azonban két-három napot venne igénybe. Erre én fagyosan megjegyeztem, hogy ebben az esetben fel kellene hagynunk a kirándulással, ő pedig visszamehetne Londonba. Máskor rendesen visszafelelt, ha a rosszallás legkisebb jelét mutattam, de most csak azt kérdezte, kaphat-e tőlem pénzt, hogy új forgattyút vegyen, ha ilyent találna?

Csak egypár louis d’or volt a váltott pénzem, azonkívül egy ötszáz frankos bankjegyem, melyet én átadtam neki azzal az utasítással, hogy térjen vissza egy vagy másfél óra alatt, amilyen hamar csak lehet. Én Mary nénivel sötét gondolatok között bementem a harmadrangú kis restaurantba és ott megkávéztunk. Telt-múlt az idő, de csak nem jött Rattray. Eltelt két óra is és ekkor visszamentem a garage-ba, de itt a tulajdonos semmit sem tudott. A kocsi még azon a helyen állt, ahova előbb hurcolták. Felkapaszkodtam és a hátulsó ülésen foglaltam helyet nagy komoran. Nem lettem volna képes Mary nénihez visszamenni, míg valami újabb fordulat nem áll be. És csakugyan történt valami, de nem az, amit óhajtottam. Ugyanaz a kocsi, mely a kovácsműhelynél megállt, mikor a dombon jó messze, Párizs túlsó oldalán, oly nagy bajban voltunk, szép simán begördült a garage-ba, hogy szinte gyönyörűség volt nézni.

Ugyanaz a két bőrsapkás és bőrkabátos ember ült benne, a gazda és a chauffeur, úgy képzelem. A garage tulajdonosnője pár részvétteljes szót mondott éppen, midőn hallottam annak az embernek szavát, ki azt kérdezte volt tőlem, vajon nem segíthetne-e rajtunk (én akkor őt néztem a gazdának) és most franciául bizonyos különös fajtájú essence után tudakozódott. Ennél többet nem hallhattam. Suttogás folyt közte és a garage tulajdonosa között és azonkívül a hölgy rikácsoló részvétnyilvánításai a halk beszédet elnyomták. Madame igen hangosan annak a nézetének adott kifejezést, hogy a chauffeur megszökött a pénzemmel, a színét sem fogom látni többé, ha nem nyomoztathatom valami módon. Nagyon szerettem volna, hogy elhallgasson, legalább míg a két szerencsés automobilutas királyi méltósággal tova nem gördül kocsiján; de nem sikerült megállítani a beszédes hölgy szavát, úgyhogy a két utas is bizonyosan jól hallotta. Sőt azt kellett gondolnom, hogy a benzinnel nem törődve, csak az én bajomat tárgyalják, mert amúgy félszemmel észrevettem, hogy a garage tulajdonosa társalgás közben többször fejével integet kocsim felé, melyen dicstelenül trónoltam, mint valami fogságba került Zenóbia.

Úgy látszott, sokáig tart, míg megvásárolhatják a benzint és csakhamar legsúlyosabb aggodalmaim is megvalósultak. Előre lépett az az ember, ki a végzetes dombon is megszólított; és most a már egyszer megtörtént dolog (mint a históriában rendesen) ismétlődött, mert levette a sapkát fejéről és arca szakasztott olyan félig szégyenkező, félig kíváncsian érdeklődő kifejezést öltött, mint az előbbi alkalommal.

Egyszer-kétszer hümmögött, azután tudtomra adta, hogy az imént hallotta, milyen kellemetlen helyzetbe jutottam. Ajánlkozott tehát, hogy kocsiján Párizsba hajtat, ami csak pár percet igényelne, elmegy oda, ahol chauffeuröm a forgattyút meg akarta venni, megnézi, ott van-e az az ember, és ha igen, mi okból késlekedik. Ha valami baj volna, majd visszajő és jelentést tesz róla.

Én azt válaszoltam, hogy nem szabad annyit fáradnia, de alig hallgatott szavamra. A garage tulajdonosától megtudta, milyen kereskedést ajánlott ez Rattraynek, és mielőtt még tisztában voltam a történtek felől, a kocsi a két poros, bőröltönyű emberrel elrobogott.

Nem tehettem egyebet, visszamentem Mary nénihez, nem a legrózsásabb kedélyhangulatban,

A Napier-gépkocsi valószínűleg a lehető legnagyobb megengedhető gyorsasággal futotta meg az utat, mert egy óra eltelte előtt már megállt a vendéglő előtt, leugrott a rajta ülők közül az én emberem és belépett a szobába, ahol Mary nénivel már oly régóta ültem, többnapos francia újságokat olvasva.

«Nagyon sajnálom, - szólt a megérkező igen kellemes hangon, - de tudomására kell hoznom, hogy az ön embere alighanem gazfickó. Nem volt Le Sage-nál, sem más helyen, ahol kerestem. Attól tartok, elszökött az ön pénzével, melyhez csak úgy juthat ön, ha a rendőrség útján nyomozást indít.»

«Nem is fogom kerestetni azt az embert, - válaszoltam. - Látni sem akarom többé és nem gondolok a pénzzel. Más chauffeurt fogok alkalmazni, kit Párizsban a sok között nem lesz nehéz találni.»

Mialatt én e szavakat mondtam, kissé különös arckifejezést vettem észre rajta. Az okát nem tudtam akkor, de megértettem később. «Attól tartok, - így szólt, - kevés embert talál, aki értené kocsija szerkezetét, mert német készítmény és talán, hm, nem a legújabb keletű.»

«Elhiszem, elhiszem, - mondtam én. - De most eltört a forgattyú és...»

«Bátorkodtam egy másikat hozni, melyet hasonló kocsiról szedtünk le, - vágott közbe emberem. - Az út túlsó oldalán levő garage tulajdonosa azt hiszi, fel tudja illeszteni. Ha ő nem boldogul, segíthetek én, mert én vezettem már ilyen kocsit és van okom rá visszaemlékezni.»

Meleg köszönetemet nyilvánítottam és mikor ezt lehető legékesebben elvégeztem, azt kérdeztem, hogy meddig tarthat a javító munka. «Csak néhány óráig, - vélte ő, - délután már indulásra készen állhat a kocsi.»

Tapsoltam örömömben, de csakhamar szomorú arcot vágtam. (Furcsa kifejezés, ugyebár, majdnem olyan képtelenség, hogy «lesütöttem a szememet», de ezt is megtettem.) «Jaj, heh, jó lesz, - mondtam. - De mi haszna, ha nem kapható chauffeur?»

Emberem arca elveresedett. Nem téglaszínű rút pír futotta el. Az úgyis igen barna alapszín csinos mahagóniszerűvé lett és igen jól festett. «Ha méltóztatik felfogadni, - így szólt, - rendelkezésére állok.»

Soha életemben nem csodálkoztam oly nagyon. Csak ültem és bámultam a szólóra. Kétségtelennek tartottam, hogy csak tréfál.

«Természetesen kissé különösnek találhatja, - folytatta, - de tény, hogy most nem vagyok lekötve sehol...»

«Hogyan? Igazi chauffeur ön, gépész?» - így vágtam szavába, szinte akaratlanul. Majdnem kiszalasztottam, hogy őt néztem a gazdának. Persze szörnyűség lett volna ezt bevallani és el is szégyenlettem magamat, mert eddig úgy beszéltem vele, mintha egészen magunkféle volna. Együgyűségemben talán egy kis csalódást is éreztem, mert nem rejthetem előtted Apuska, arról ábrándoztam, hogy valami kiváló emberrel hozott össze a véletlen, így gondoskodva arról, hogy ennek a kellemetlen esetnek keserűségét megédesítse, mint a száraz, kemény kenyeret a rákent szilvaíz. Bizonyára különbnek látszott ez az ember, mint a társa, akiben most a gazdára kellett ismernem. Nem volt olyan fényes úr, mint Mr. Cecil Lanstown, de méltán találhattam benne valami előkelőt. Hiába, az angoloknál még a parasztok között is oly pompás típusok találhatók, szép metszésű arcok, bátor, éles tekintetű szemek és több efféle, tudod, mintha az illetők viking-utódok volnának.

Mialatt ilyen gondolatok jártak az eszemben, a chauffeur elmondta, hogy neki bizony az a mestersége, de éppen ma telik le szerződési ideje és a gazdája ezentúl nem is akar gépészt tartani. James Brown a neve, úgy mondta. Bő tapasztalatokat szerzett, mert sokféle kocsikkal volt dolga, oly fajtájúval, mint az enyém, legelőször; annak jól ismeri a szerkezetét; csak próbáljam őt alkalmazni, igen jó bizonyítványt állíthat ki számára a gazdája, Mr. Winston.

«Mr. Winston! - ismétlőm. - Honourable Jolin Winston a gazdája?»

«Ez a neve», - volt a válasz, de olyan furcsán nézett a szóló, midőn ezt mondta, hogy helyénvalónak találtam Mr. Winston anyjával való ismeretségemet szóba hozni előtte, hogy esetleges valótlanságoktól óvakodjék. Ámde nem úgy viselte magát, mint aki hazudozni szokott és hogy hamarosan bevégezzem a hosszúra nyúlt históriát, felmutatott egy levelet, melyet Honourable John Winston már kiállított számára. Rövid, sietve papírra vetett, de teljesen kielégítő pár sor volt. Brown - azt hiszem, ennek kell hívnom, - azt mondta, hogy indulhat velünk, mihelyt kész a kocsi. Mikor megemlítettem neki, hogy merre akarok tartani, megjegyezte, hogy a sok château vidékét több ízben bejárta gépkocsin. A beszédmodorából tisztán látható, hogy értelmes, használható fiatalember (legfeljebb huszonnyolc vagy huszonkilenc éves) és tökéletesen érti a mesterségét. Azt hiszem, nagy szerencse, hogy szerződtethetem, nem gondolod?

Most már meg van magyarázva, hogy milyen helyről címeztem ezt a hosszú levelet, melynek írása alatt James Brown a garage tulajdonosával együtt az új forgattyút ráilleszti a kocsira. Lehet már két órája annak, hogy írogatok, tehát minden percben bejöhet az új chauffeur jelenteni, hogy indulhatunk. Nemsokára újból írok neked és közlöm, miképp válik be az automobil és általában hogyan folynak a dolgok. Ha pedig nem irhatok, kábelsürgönyt küldök.