MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Jobst Ágnes

Hontalan
hadsereg?

Epizódok a hidegháborús hírszerzés
történetéből

részlet

Budapest, 2023

© Jobst Ágnes, 2023
© Jaffa Kiadó, 2023
Minden jog fenntartva!

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Borítóterv Hegyi Péter
Felelős szerkesztő Hessky Eszter
Felelős kiadó: Jaffa Kiadó

ISBN 978 963 475 806 8
ISSN 2559 9666

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Bevezető

Integrációs elképzelések a szovjet terjeszkedés megakadályozására

Az Európai Közös Véderőtől az euroatlanti integrációig

A Lodge-féle törvényjavaslat

Magyar menekültek Nyugaton

A németországi helyzet

A katonai emigráció szerepfelfogása

A Lodge-féle törvényjavaslat vonzásában

Veér Imre javaslata az USA-haderő németországi főparancsnokságának

Koszorús Ferenc: A Magyar Veteránok Amerikai Szövetsége

Hennyey Gusztáv: Megjegyzések egy hontalanokból felállítandó hadsereg megszervezésével kapcsolatban

Két magyar „Lodge-fiú” története

Polgári szolgálat – a Labour Service

Az Egyesült Államok hadseregének speciális oktatási intézményei

Nyelviskola Kaliforniában

Bajorországi filiálé Oberammergauban

Az oberammergaui kiképzőközpont magyar tagozata

Berthóty László (Orosháza, 1912), a „Hopkins” fedőnevű célszemély

Dr. Sablinszky Wladislau/László (Varsó, 1912), a „Seeborn” fedőnevű célszemély

Sablinszkyné Juhász Ágnes (Debrecen, 1923)

Reöck Médi

Ecsery Kornél (Szombathely, 1921), az „Edward Ashley” fedőnevű célszemély

Ströhr Jenő (Pozsony, 1903), a „Stallard John” fedőnevű célszemély

Dr. Traub István (Cegléd, 1903), a „Fox” fedőnevű célszemély

Tanulmányi kirándulás a vasfüggöny megtekintésére

A magyar tagozat leépítése

A moszkvai értekezlettől a nyugat-németországi amerikai vonalig

A Varsói Szerződés országainak titkosszolgálati együttműködése

A magyar hírszerzés helyzete a háború után

Felkészítés a határon túl végzendő munkára

Egykori honvédtisztek a kommunista hírszerzés szolgálatában

Operatív eszközök és módszerek: a tárgyi postaláda és a titkosírás

Magyar ügynökök Bajorországban

Az önként vállalkozó: a „Thompson” fedőnevű ügynök

Békepap a hírszerzés szolgálatában: a „Varga János” fedőnevű ügynök

Az egykori évfolyamtárs: a „Hódos” fedőnevű ügynök

A profi: a „Collins” fedőnevű ügynök

Ötvenhatos fiatalok az amerikai hadseregben

Toborzásuk és kiképzésük

Az amerikai hadseregben szolgáló fiatalok hazacsábítása

Az emigráns hadsereg elgondolásának paramilitáris utóélete

Összegzés

Felhasznált források

Képek forrása

Levéltári iratok

Szakirodalom

Sajtóanyagok

Vizuális emlékek

Névmutató

Fedőnévmutató a célszemélyekhez és az ügynökökhöz, írói álnevek

Személynévmutató

Jegyzetek

Bevezető

A Minisztertanács Tájékoztatási Hivatala az 1956-os forradalom leverése után a kiadott Fekete könyvben Nyugati imperialista hatalmak szerepe a magyarországi ellenforradalom kirobbantásában címmel önálló fejezetet szentelt a külső beavatkozás vádjának. Koncepciója szerint az ún. imperialista hatalmak, az Egyesült Államok és szövetségesei készítették elő az „októberi ellenforradalom” kirobbantását. Az előkészítésbe a fegyveres erők és a kémek kiképzését is beleértették: „Harry Truman, az Amerikai Egyesült Államok elnöke 1951. október 10-én aláírta a kölcsönös biztonságról szóló 1951. évi törvényt. Ennek értelmében százmillió dollárt irányoztak elő (1956-ban szükségesnek tartották ezt az összeget 125 millióra felemelni) a Szovjetunióban, Lengyelországban, Csehszlovákiában, Magyarországon, Romániában, Bulgáriában, Albániában »sínylődő«, illetve ezekből az országokból elmenekült, kiválogatott személyek számára, hogy ezeket az Észak-atlanti Egyezmény Szervezetét (NATO) támogató fegyveres alakulatokba vagy más célokra tömörítsék. Tehát az Egyesült Államok kormánya olyan törvényeket hozott, amelyek értelmében magyarokat, lengyeleket, románokat stb. idegen hadseregekbe toboroznak saját hazájuk ellen. S mit jelent a »más célokra« kifejezés? Erről számtalanszor írtak amerikai és más lapok. Azt jelenti, hogy kémeket, szabotőröket képeznek ki.”1

A korai Kádár-korszak politikai propagandája ezzel a megállapítással akarta elterelni a figyelmet a társadalmi elégedetlenség valós okairól: a pártállami berendezkedésű politikai rendszer legitimációjának hiányáról és a diktatúra túlkapásairól. Annak ismeretében, hogy az 1956-os magyar forradalom nem kapott külhonból segítséget, üres propagandafogásnak vélhetnénk a határon túl bevetésre készen álló csapatokról szóló állítást. Ám az állambiztonsági szervek állományának kiképzésére szolgáló módszertani kiadványokban később is visszaköszönt a „népi demokrácia” ellen harcot hirdető külföldi fegyveres csapatok képe, vagyis tartósan helyet foglalt a pártállami időszak ellenségképében. Napirenden tartása számos kérdést vet fel. A legfontosabb: vajon volt-e tényalapja ennek az állításnak? Amennyiben igen, kik és milyen célokkal hozták ezeket a csapatokat létre? Végül, de nem utolsósorban: a magyar állambiztonsági szervek milyen intézkedéseket tettek a fenyegetés elhárítására?

Kötetünk a nyugati magyar emigráció nézőpontjából közelítve jár utána annak a közkeletű elképzelésnek, amely főként a második világháború után nyugaton élő magyar katonai emigráció körében volt elterjedt. Közvetítő szerepet játszottak benne mindazon korábbi diplomaták, akik hivatali működésük során egykoron a nyugati kapcsolatok fenntartását és a háborúból való kiválást szorgalmazták. Az 1945-ös emigrációs hullám tagjai, a katonai vezetőket is beleértve, nem tekintették végleges állapotnak a hazájuktól történt elszakadásukat; visszatérésüket a nyugati szövetséges hatalmakkal, elsősorban az Egyesült Államok európai megszálló erőivel folytatott együttműködéstől remélték. Az elgondolás érdekében tett erőfeszítések történeti feltárása mindmáig váratott magára. Jelen kötet a korabeli magyar hírszerzés dokumentumait felhasználva az 1950-es évtized fordulójától az 1960-as évtized első harmadáig terjedően követi nyomon az elképzelés alakulását. A kötet megírása során az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában őrzött iratanyagra támaszkodtam. A levéltári források feldolgozását a korabeli honi kiadványok, az emigrációs sajtó és a visszaemlékezések vizsgálatával egészítettem ki.

A kézirat elkészítéséhez nyújtott támogatásért a Nemzeti Kulturális Alapnak tartozom köszönettel.

Integrációs elképzelések a szovjet terjeszkedés megakadályozására

Az Európai Közös Véderőtől
az euroatlanti integrációig

A második világháború győztes hatalmai közötti törésvonal elmélyülése már a hidegháború korai korszakában világossá tette, hogy a konfliktus kiéleződésének fő gyújtópontját az európai szembenállás képezi. Borhi László, az Egyesült Államok hidegháborús Kelet-Európa-politikájának szakértője a régió szerepének felértékeléséből indult ki; megállapítása szerint a szovjet befolyás megszüntetése Washington külpolitikájának egyik prioritásává lett. Az Amerikai Egyesült Államok kivonulása esetén szövetségesei, Nagy-Britannia és Franciaország nem tudták volna garantálni Nyugat-Európa biztonságát, szükségük volt az Egyesült Államok bekapcsolására a térség biztonsági-védelmi struktúrájába, Washington intézményes elkötelezettségére a nyugat-európai országok védelmében.2 1949-ben a külügyminisztérium Politikai Tervező Osztálya (Policy Planning Staff) programot dolgozott ki a kelet-európai országokban érvényesülő szovjet befolyás megszüntetésére, vagy legalábbis mérsékelésére. Jóllehet a térség országai másodlagos fontosságúaknak számítottak, a dokumentum azzal érvelt, hogy majdan lényeges szerepet játszhatnak a „szabad és integrált Európa” létrehozásában.3

Az „Európa szívéig” kiterjesztett szovjet katonai jelenlét előtérbe helyezte Nyugat-Európa biztonságának kérdését.4 Az európai országokban 1947 és 1949 között bekövetkezett események, többek között a görög polgárháború és a berlini blokád felerősítette a konfrontáció kiéleződésétől való félelmeket.5 A szovjet terjeszkedés megakadályozásának szándéka hívta életre a nyugat-európai integrációs törekvéseket. Öt nyugat-európai állam – Belgium, Franciaország, Luxemburg, Hollandia és az Egyesült Királyság – kinyilvánította a kollektív elhatározását, hogy a biztonságukat veszélyeztető ideológiai, politikai és katonai fenyegetéssel szemben közös védelmi rendszert alakítanak ki. 1948 márciusában sor került a Brüsszeli Szerződés aláírására.6

A Truman-doktrína értelmében az Egyesült Államok nem fogadta el a második világháború után kialakult status quo erőszakos megváltoztatását; gazdasági, illetve katonai segítségnyújtással avatkozott be a kommunizmus térhódítása által fenyegetett térségekben. Amikor az Egyesült Államokkal és Kanadával megindultak a tárgyalások az Észak-atlanti Szövetség létrehozásáról, a Brüsszeli Szerződés aláírói Dániát, Izlandot, Olaszországot, Norvégiát és Portugáliát is meghívták, hogy vegyenek részt a csatlakozás folyamatában.7 Közel húsz hónapon át tartó előzetes egyeztetés után a nyugat-európai és az észak-amerikai országok Washingtonban, 1949. április 4-én írták alá az Egyesült Államok irányítása alatt álló Észak-atlanti Szerződés Szervezetének (NATO) alapító okmányát, amellyel a részt vevő tizenkét ország partneri viszonyon nyugvó közös védelmi rendszert hozott létre. Görögország és Törökország 1952-ben csatlakozott a NATO-hoz. A szerződés megkötésével az USA kormánya Nyugat-Európa katonai támogatása mellett kötelezte el magát; egyben legitimálta az amerikai hadsereg jelenlétét az európai kontinensen. Truman elnök 1949. október 6-án írta alá a kölcsönös védelmi segítségnyújtásról szóló törvényjavaslatot (Mutual Defence Assistance Act), amely egymilliárd dollár összegű keretet biztosított a NATO-tagországok védelmi kapacitásának megerősítésére.8 Az Egyesült Államok kongresszusa 1950 júniusában elfogadta a Nemzetbiztonsági Tanács NSC 68 elnevezésű iratának ajánlásában foglaltakat, amely szerint a Szovjetunió célja az USA „integritásának és életképességének […] megsemmisítése, illetve aláaknázása”. A dokumentum összeállítói a legrosszabb forgatókönyvvel, a feltételezett szovjet támadás bekövetkezésével számoltak.9 A doktrína lényegét Borhi László a következőkben foglalja össze: „Kidolgozásra került a Nyugat-Európa elleni szovjet támadás esetén alkalmazandó katonai terv, az »Ironbank szükséghadművelet«, mely abból a feltételezésből indult ki, hogy a Vörös Hadsereg elfoglalja a kontinens nyugati részét, melynek felszabadítása érdekében kell majd partra szállni az amerikai csapatoknak. A hadműveleti terv szerint ezután sor kerülne Kelet-Európa és a Szovjetunió megszállására, elképzelés született ezeknek az országoknak az igazgatására, a kommunista rendszerek felszámolására, kapcsolataik helyreállítására a Nyugattal.”10

A térség hadászati védelmének megerősítését illetően az USA európai partnereitől is aktív részvételt várt el. A NATO-tagországoknak 1950. augusztus 5-éig kellett választ adniuk, mekkora hadsereget tudnak felállítani. Az Európa Tanács tanácsadó testülete, amelynek elnöke Winston Churchill volt, 1950. augusztus 11-én fogadta el az Európai Védelmi Közösségre vonatkozó tervezetet. Tekintettel arra, hogy az indokínai háború tetemes francia haderőt kötött le, Nyugat-Európa védelmi kapacitásának megerősítése a Német Szövetségi Köztársaság részvétele nélkül nem volt elképzelhető. Miközben az érintett felek egyetértettek a védelmi és biztonsági feladatok koordinálásának szükségességében, francia részről komoly aggodalmak övezték Németország újbóli felfegyverzését, mindössze öt esztendővel a II. világháború befejezése után.

René Pleven francia miniszterelnök Jean Monnet, az európai integráció kezdeményezője, az Európai Szén- és Acélközösség létrehozója támogatásával 1950 októberében terjesztette elő a közös irányítás alatt álló, Franciaországot és Németországot is magában foglaló európai hadseregre vonatkozó javaslatát. A francia kormány által az európai hadsereg felállítása ügyében kezdeményezett konferenciát Párizsban, 1951. február 15-én nyitották meg.11 Az eredeti elképzelés szerint a szövetséges országok a közös hadsereggel párhuzamosan saját nemzeti hadsereget tarthattak volna fenn. Kivételt képezett a Német Szövetségi Köztársaság, amely kizárólag a közös véderő keretében lett volna jogosult haderő felállítására.

A hat résztvevő, Belgium, Hollandia, Luxemburg, Franciaország, Olaszország és a Német Szövetségi Köztársaság 1952. május 27-én, Párizsban aláírta az Európai Közös Véderő (European Defence Community) alapító okmányát. A szerződés már csak az egyes tagállamok parlamentjének jóváhagyására várt. Franciaországban azonban a javaslat parlamenti jóváhagyásának előkészítése során, az országgyűlési választásokat megelőző pártviszályok következtében oly mértékben kiéleződtek a nézetkülönbségek, hogy a francia parlament az 1954. augusztus 29-én tartott ülésén 319 kontra 264 szavazattal a közös hadsereg felállításának elhalasztása mellett döntött. A döntésben jelentős szerepet játszott a külpolitikai viszonyok változása: Sztálin halálával és a koreai háború fordulatával mérséklődött a nagyhatalmak közötti konfliktus világméretű eszkalálódásának a veszélye.

Az Európai Közös Véderő tervének meghiúsulása utat nyitott az euroatlanti integráció folyamatának. Az amerikai haderő Európai Főparancsnokságának székhelyét a Német Szövetségi Köztársaság amerikai megszállási övezetében jelölték ki. A helyszín megválasztása azt jelezte, hogy az amerikai hadvezetés potenciális hadműveleti területként tekintett a Német Szövetségi Köztársaságra. A parancsnokság három részre, az európai hadszíntér egészéért felelős Európai Parancsnokságra (USAREUR: United States Army, Europe), az Európai Légierőre (USAFE: United States Air Force, Europe) és a Németországban állomásozó Haditengerészetre (USNAVFORGER: United States Naval Force, Germany) tagozódott. Az 1950. január 1-jei létszámadatok szerint 103 038 amerikai katona állomásozott Európában.12

A világpolitikai helyzet kiéleződésére hivatkozva Truman elnök 1950. szeptember 10-én jelentette be az Európában állomásozó amerikai haderő megerősítését. Az 1950. november 24-én történt átszervezést követően az Egyesült Államok Európában állomásozó egységeit a 7. hadsereg alárendeltségében vonták össze,13 ennek keretében egységes légi és haditengerészeti támaszpontrendszert, utánpótlási útvonalakat, raktárakat, üzemanyag-vezetékeket, egységes légi figyelő és jelző rendszert, egységes NATO állandó hírrendszert hoztak létre. A Magyar Néphadsereg 2. Főcsoportfőnökségének felderítő jelentése szerint az USA 1949. július 1. és 1955. január 1. között nagy mennyiségű haditechnikai eszközöket és fegyvereket szállított Európába (harckocsi, páncélgépkocsi, önjáró löveg és egyéb harci gépek: 36.714 db; különböző űrméretű löveg: 35.538 db; különféle harci repülőgép: 6416 db; hadihajó: 868 db; elektromos berendezés, híradóeszköz: 146.644 db; tüzérségi lőszer: 5.5000.000 db; puska, karabély, géppuska: 2.200.000 db).14 Az amerikai megszállási övezetbe eső Bajorország hegyei biztonságos hátteret nyújtottak az amerikai haderő speciális intézményei számára. A katonai rendészeti és hírszerzési továbbképző központot a passiójátékáról híres bajor kisvárosba, Oberammergauba,15 a gerilla hadviselésre felkészítő 10. speciális csoportot (10th Special Forces Group) az Isar partján fekvő fürdővárosba, Bad Tölzbe telepítették.16

A Lodge-féle törvényjavaslat

Az Egyesült Államok kongresszusa 1950. július 30-án fogadta el ifjabb Henry Cabot Lodge republikánus szenátor törvényjavaslatát, amely lehetővé tette a külföldi állampolgárok besorozását az amerikai hadseregbe.17 Az aktív szolgálatot vállalók öt év elteltével – amennyiben szolgálatteljesítés közben elhunytak, posztumusz – nyerték el az amerikai állampolgárságot. A szovjet terjeszkedés megakadályozása iránt elkötelezett hontalan fiatalok toborzása kézenfekvő megoldásnak mutatkozott a hadkiegészítésre. A törvényjavaslat másfelől a Nyugat-Európában rekedt, közel 14 milliós kelet-európai emigránstömeg egy részének integrálására, egzisztenciális problémáik rendezésére is megoldást kínált.18

Az elképzelés mintáját az 1939-ben megalakított lengyel Honi Hadsereg (Armia Krajowa) adta, amely az emigráns lengyel kormány katonai szárnyaként készült fegyveres felkelésre a Lengyelországot megszállt két nagyhatalom – a Harmadik Birodalom és a Szovjetunió –, 1941 után pedig elsősorban a németek ellen. Az amerikai és brit politikusok a Honi Hadsereg legendás hadvezérével, Władysław Anders tábornokkal kezdték meg az egyeztetést a kelet-európai emigránsok toborzásának ügyében. A lengyel katonai emigráció ikonikus alakja a katyńi kivégzéssorozatot követően megtagadta a szovjet erőkkel való együttműködést, és amikor a szövetséges hatalmak 1945. július 5-én elfogadták Lengyelország kommunista vezetését, egységével ünnepélyes fogadalmat tett a független Lengyelországért vívott küzdelem folytatására.19

Władysław Anders tábornok jó kapcsolatot ápolt Zákó András tábornokkal, a magyar katonai emigrációt tömörítő Magyar Harcosok Bajtársi Közösségének (a továbbiakban rövidítve: MHBK) vezetőjével. Az MHBK kiadásában megjelent Hadak Utján című lap tudósítása szerint a Londonban, 1950-ben tartott megbeszélésen Zákó az MHBK jelvényét nyújtotta át Anders tábornoknak, aki szívélyes hangú levélben mondott köszönetet a megtiszteltetésért: „Nagybecsű levelét és a Magyar Harcosok Bajtársi Közösségének jelvényét igaz és mély megilletődéssel vettem kézhez. Kérem, fogadja a figyelemért, valamint a lengyel bajtársakhoz és hozzám intézett szavakért meleg köszönetemet. Hasonló meleg bajtársi érzelmekkel üdvözlöm a magyar katonák nemes célú szervezetét. A jószomszédi bensőséges viszonyt, mely országainkat egy ezredéven keresztül egymáshoz fűzte, soha komoly félreértés vagy háború nem árnyékolta be. Népeink számtalanszor álltak vállvetve harcban a kereszténység és a szabadság eszméiért, amelyek ma újra halálos veszélyben forognak. Szent meggyőződésem, hogy múltunkat ugyanilyen őszinte együttműködés és boldogabb jövő fogja követni!”20 Az együttműködési készséget Anders tábornok 1951. augusztus 20-a alkalmából küldött üdvözlő sorai is megerősítették: „Kedves Zákó tábornok! Engedje meg, hogy mind magam, mind a lengyel harcosok nevében őszinte barátságomat nyilvánítsam a magyar bajtársak iránt, az Önök nagy királyának, Szent Istvánnak emlékünnepe előestéjén. Nemzeteink ugyanannak a barbár ellenségnek az igája alatt görnyednek, de ugyanakkor mindkét nemzet mély meggyőződése is azonos, hogy a boldog felszabadulás nem késhet soká. Mi szilárdan hisszük, hogy nemzeteink harcosainak megingathatatlan, áldozatos együttműködése meg fogja hozni nemzeteink felszabadulását.”21

A szovjet megszállás alatt álló országok katonai emigrációinak nemzeti alapokon szerveződött egyesületei, a Lengyel Hadviseltek Szövetsége (Polish Ex-Combatants), a Száműzetésben lévő Cseh Légió (Czehoslovak Legion in Exile) és a Magyar Harcosok Bajtársi Közössége Londonban, 1950-ben hozta létre a vasfüggöny mögötti népek katonai emigrációit összefogó Közép- és Kelet-európai Hadviseltek Szövetségét (Federation of Ex-Combatant Association from Central and Eastern Europe), amelyhez 1952-ben a szlovákok is csatlakoztak.22 A szervezet a vasfüggöny mögötti országok felszabadítását tűzte ki célul. Az egységes fellépés jegyében a nemzeti ellentétek átmeneti figyelmen kívül hagyását és a szervezet pártpolitikától való függetlenségét hangsúlyozták: „Ennek a szövetségnek tagjai csak azok a közép- és kelet-európai emigrációs nemzetek katonai szervezetei lehetnek, amelyeknek országai jelenleg a vasfüggöny mögött szovjet megszállás alatt vannak. Ezek a katonai szervezetek mentesek kell, hogy legyenek minden saját kül- és belpolitikától, társadalmi és pártpolitikától. Nem foglalkozhatnak nemzeti, nemzetiségi vagy népi politikával sem, mert ezeknek a kérdéseknek a megoldását arra az időpontra halasztják, amikor a felszabadított országokban az emberi szabadságjogok gyakorlásának már nem lesz semmi akadálya” – olvasható a szervezet megalakításáról szóló tudósításban.23

A nagy tiszteletnek örvendő Giudo Romanelli ezredes, aki 1919-ben a Budapestre delegált olasz katonai misszió vezetője volt, szintén felkarolta a közös emigráns haderő elképzelését. Sajtónyilatkozataiban azon véleményének adott hangot, amely szerint a bolsevizmus elleni harc terén a reguláris hadseregekénél fontosabb szerep vár majdan az erősen motivált katonai emigrációra, „amelynek tagjai tüzes hittől lelkesítve készek mindent feltenni arra, hogy csillapíthassák a hazatérésre irányuló vágyukat és visszaállítsák elveszett önálló államukat”24.

A közép- és kelet-európai katonai emigráció vezetői tisztában voltak vele, hogy elgondolásaikat kizárólag az amerikai politikai vezetés támogatásával tudják valóra váltani, ehhez mérten próbáltak támogatást szerezni a politikai befolyással bíró körökben. George F. Kennan, a Külpolitikai Tervező Csoport (Policy Planning Group) vezetője törekvéseiket fenntartásokkal kommentálta25: „Országunkban létezett egy hangos, és nem is épp befolyás nélküli réteg, amely nem egyszerűen akarta a háborút Oroszországgal, de nagyon is világos elképzelése volt arról, hogy milyen célból kellene megvívni azt. A háború utáni Szovjetunió nem orosz területeiről elmenekült bevándorlókra gondolok, főleg a frissen érkezettekre, valamint néhányukra a kelet-európai csatlós államokból. Elgondolásuk, amelyhez szenvedélyesen és olykor ellentmondást nem tűrően ragaszkodtak, egész egyszerűen az volt, hogy az Egyesült Államoknak az ő érdekükben kell háborút vívnia az orosz nép ellen […] Ezek a nemrégiben érkezett menekültek egyáltalán nem voltak befolyás nélküliek Washingtonban. Minthogy kapcsolódtak a nagyvárosokban található, egybefüggő szavazói blokkokhoz, képesek voltak közvetlen hatást gyakorolni az egyes kongresszusi tagokra. Időről időre sikeresen apelláltak a vallásos érzületre, s ami még ennél is fontosabb volt, a mindent elborító antikommunista hisztériára.”26

Valójában a szovjet agresszió problémája már 1940 óta, a három balti állam, Észtország, Lettország és Litvánia annexiójától fogva a hivatalos amerikai külpolitika figyelmének fókuszában állt, az Amerikai Egyesült Államok nem ismerte el az erőszakos területmódosítást. A második világháború utáni események napirenden tartották a balti államok szovjet bekebelezésének problémáját, és 1953. június 27-én kongresszusi különbizottságot hoztak létre a balti államok annektálásának vizsgálatára. Charles J. Kersten képviselő, a különbizottság elnöke emigráns alakulatok megalakítására vonatkozó javaslatot terjesztett elő 1951-ben.27 A kongresszus 1951. évi üléssorozatán 100 millió dolláros keretet irányzott elő a vasfüggöny mögötti országokból érkezett menekültek katonai megszervezésére. A védelmi miniszter 1951. december 28-án utasította az Egyesített Vezérkari Főnökséget, hogy tegye meg a szükséges lépéseket a kongresszusi határozat végrehajtására. Az előzetes elképzelések szerint 25 könnyű ezred, egységenként 1400 emberrel került volna felállításra, amelyeket távlatilag a NATO katonai keretébe szándékoztak beolvasztani.28 A törvénykiegészítés reményt keltett a Közép- és Kelet-Európából kivándorolt katonai emigráció vezetőiben. A magyar hírszerzés értesülései szerint a Párizsban, 1952 márciusában tartott konferencián Anders a lengyel, Volcsek a bolgár, Kudlacsek a csehszlovák, Lankonai a litván, Petruczki a román és Zákó András a magyar katonai emigráció képviseletében csatlakozási szándékukat kinyilvánítva közös memorandum benyújtásáról határoztak. Beadványukban arra kérték az Egyesült Államok kormányát, hogy az emigráns katonai alakulatok saját parancsnokaik vezénylete alatt, a NATO főparancsnokságának alárendelve vehessenek részt a küszöbönálló háborúban. A jelentés szerzője szerint az Egyesült Államok kormánya javaslatukat hallgatólagosan tudomásul vette.29

Az 1956-os forradalom leverése után a Minisztertanács Tájékoztatási Hivatala által kiadott Fekete könyv a Lodge-féle törvényt a következőképpen interpretálta: „Az amerikai kongresszus 1950-ben beiktatta az úgynevezett Lodge-törvényt. (Henry Cabot Lodge jelenleg Amerika ENSZ-delegációjának vezetője.) A törvény célja: kommunistaellenes »idegenlégió« toborzása mintegy 12500 fővel (évente 2500 fő), amelyet a továbbiak során felemelnének 25000 főre, és amelynek tagjai a szocialista országok menekültjeiből kerülnének ki. Ezek az emberek különleges kiképzésben részesülnének, és az amerikai hadseregben eltöltött ötévi szolgálat után megkapnák az amerikai állampolgárságot.”30

Jegyzetek

1 Ellenforradalmi erők… IV. 5.

2 Nagy 2014. 3.

3 Borhi 1995. 277.

4 Uo.

5 Demeter 1999. 30.

6 Uo.

7 Uo.

8 Carter 2015. 6.

9 Borhi 2000. 137.

10 Borhi 1995. 287.

11 Kereszty 1997. 27.

12 Carter 2015. 7.

13 Uo. 14–15.

14 Horváth–Kovács 2016.

15 Oberammergau hírnevét a tízévenként megrendezett passiójátéknak köszönheti, amelynek története 1633-ig nyúlik vissza. A pestisjárvány túlélői ünnepélyes fogadalmat tettek, hogy ha megszabadulnak a ragálytól, tízévenként előadják a passiójátékot. Mindmáig csupán az 1940-es előadás maradt el a II. világháború, és a 2020-as előadás a koronavírusjárvány miatt. Utóbbit a szervezők 2022-re halasztották. A középkori formáját autentikusan őrző ünnepségre 1870-ben Liszt Ferenc is ellátogatott.

16 Bad Tölz: Az Isar mentén fekvő városka már a római korban is fontos átkelőhely volt. A középkori oklevelek Tollenze néven említették a település. A Bad Tölz nevet jódos forrásainak felfedezésekor, 1845-ben kapta.

17 Henry Cabot Lodge Jr. (1902–1985): az Egyesült Államok szenátusának tagja, 1953–1960 között az USA ENSZ-nagykövete, 1963–1964-ben nagykövet Dél-Vietnámban, 1968–1969-ben az NSZK-ban. ENSZ-nagykövetként az Eisenhower-adminisztráció hidegháborús politikájának hatékony képviselője volt.

18 Finnlayson 2003. 41.

19 Anders, Władysław (1892–1970): az Anders-hadsereg a Szovjetunió és a lengyel emigráns kormány 1941. július 30-án kötött megegyezése nyomán a szovjetek által megszállt területen szerveződött. A Katyńnál végrehajtott kivégzéssorozatot követően Anders tábornok 1942 tavaszán megtagadta az együttműködést a szovjetekkel. A brit nyomásra szabadon engedett katonákat a Közel-Keleten, brit parancsnokság alatt szervezték át, majd az olaszországi hadjáratban vetették be. Sipos 1997. 259–260.

20 Hadak Utján, 2. évf. 1950. 18. sz. Anders tábornok üdvözli az MHBK-t, 4.

21 Hadak Utján, 3. évf. 1951. 30. sz. Bajtársi élet, 15.

22 Hadak Utján, 4. évf. 1952. 40. sz. Bajtársi élet, 15.

23 Hadak Utján, 4. évf. 1952. 36. sz. A társ-emigrációk katonai összefogása, 13.

24 Hadak Utján, 4. évf. 1952. 35. sz. Romanelli ezredes a katonai emigráció hivatásáról, 2.

25 Kennan, George F. (1904–2005) amerikai diplomata 1944–1946 között a moszkvai amerikai nagykövetség ügyvivője, 1947-től a Külügyminisztériumon belül létrehozott Külpolitikai Tervező Csoport vezetője. Ő fogalmazta meg az ún. „hosszú táviratot”, amely meghatározta az Egyesült Államok kritikus viszonyulását a Szovjetunió politikájához. A Foreign Affairsban 1947 júliusában megjelent cikke a „feltartóztatási politika” meghatározó dokumentumává vált.

26 Kennan 2020. 83–84.

27 Charles J. Kersten (1902–1972): az Egyesült Államok parlamentjének képviselője 1947–1955 között. 1953. július 27-étől az Észtország, Lettország és Litvánia szovjet annektálásának vizsgálatára alakított különbizottság elnöke. A bizottság feladatát 1954. március 4-től a kommunista agresszió vizsgálatának céljából létrehozott parlamenti különbizottság vette át.

28 Borhi 1995. 285.

29 ÁBTL 3.2.5. O-8-60/2. 39.

30 Ellenforradalmi erők… IV. 22.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License