Ambrus István

Mezei Kitti

Molnár Erzsébet

Magyarázat a compliance

jogszabályairól I.

Általános és büntetőjogi compliance

Szerkesztette

Ambrus István

Wolters Kluwer Hungary • Budapest, 2021

Kiadja a

Wolters Kluwer Hungary Kft.

Budapest, 2021

1117 Budapest, Budafoki út 187–189.

Telefon: +36 (1) 464-5656

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info-hu@wolterskluwer.com

wolterskluwer.com/hu-hu

Felelős vezető: Kézdi Katalin, a Wolters Kluwer Hungary Kft.ügyvezetője

Kiadásért felelős: dr. Krizsán Brigitta

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Gábor Zsolt

Felelős szerkesztő: Lestyánszky Ádám

Műszaki szerkesztés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

Grafikai tervezés: Wolters Kluwer Hungary Kft.

ISBN 978-963-594-018-9

Termékkód: NEB1035

Kiadványaink megvásárolhatóak a shop.wolterskluwer.hu webáruházban.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a mű bővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerzők:

Ambrus István

II. Fejezet 1.–2. pont; 3. pont 3.1.–3.9.; 3.12.–3.13.; III. Fejezet; IV. Fejezet

Mezei Kitti

II. Fejezet 3. pont 3.8.–3.11.

Molnár Erzsébet

I. Fejezet; V. Fejezet

Szerkesztette és lektorálta:

Ambrus István

Kézirat lezárva:

2021. november 5.

© dr. Ambrus István, dr. Mezei Kitti, dr. Molnár Erzsébet, Budapest, 2021

© Wolters Kluwer Hungary Kft., Budapest, 2021

Rövidítések jegyzéke

1949-es Alkotmány

1949. évi XX. törvény A Magyar Népköztársaság Alkotmánya

1954. évi I. törvény

1954. évi I. törvény a lakosság bejelentéseinek intézéséről

1959-es Ptk.

1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről

1961-es Btk.

1961. évi V. törvény a Magyar Népköztársaság Büntető Törvénykönyvéről

1977-es Panasztv.

1977. évi I. törvény a közérdekű bejelentésekről, javaslatokról és panaszokról

1978-as Btk.

1978. évi IV. törvény a Büntető Törvénykönyvről

1991-es Sztv.

1991. évi XVIII. törvény a számvitelről

1992-es Mt.

1992. évi XXII. törvény a Munka Törvénykönyvéről

1998-as Be.

1998. évi XIX. törvény a büntetőeljárásról

1997-es Gt.

1997. évi CXLIV. törvény a gazdasági társaságokról

1997-es Ctv.

1997. évi CXLV. törvény a cégnyilvántartásról, a cégnyilvánosságról és a bírósági cégeljárásról

2003-as Art.

2003. évi XCII. törvény az adózás rendjéről

2003-as Jöt.

2003. évi CXXVII. törvény a jövedéki adóról és a jövedéki termékek forgalmazásának különös szabályairól

2013/40/EU irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2013/40/EU irányelve (2013. augusztus 12.) az információs rendszerek elleni támadásokról és a 2005/222/IB tanácsi kerethatározat felváltásáról

2019/713 irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2019/713 irányelve (2019. április 17.) a készpénz-helyettesítő fizetési eszközzel elkövetett csalás és a készpénz-helyettesítő fizetési eszközök hamisítása elleni küzdelemről, valamint a 2001/413/IB tanácsi kerethatározat felváltásáról

Antikorrupciós Egyezmény

Egyezmény az Európai Unióról szóló szerződés K.3. cikke (2) bekezdésének c) pontja alapján, az Európai Közösségek tisztviselőit és az Európai Unió tagállamainak tisztviselőit érintő korrupció elleni küzdelemről

Alapjogi Charta

Az Európai Unió Alapjogi Chartája

Alaptörvény

Magyarország Alaptörvénye (2011. április 25.)

Áe.

1957. évi IV. törvény az államigazgatási eljárás általános szabályairól

Ákr.

2016. évi CL. törvény az általános közigazgatási rendtartásról

Be.

2017. évi XC. törvény a büntetőeljárásról

BGH

Bundesgerichtshof (Német Legfelsőbb Bíróság)

BKV

Budapesti Közlekedési Vállalat

Bszt.

2007. évi CXXXVIII. törvény a befektetési vállalkozásokról és az árutőzsdei szolgáltatókról, valamint az általuk végezhető tevékenységek szabályairól

bt.

betéti társaság

Btá.

1950. évi II. törvény a büntetőtörvénykönyv általános részéről

Btk.

2012. évi C. törvény a Büntető Törvénykönyvről

Budapesti Egyezmény

Az Európa Tanács Budapesten, 2001. november 23-án kelt Számítástechnikai bűnözésről szóló egyezménye

Bv. tv.

2013. évi CCXL. törvény a büntetések, az intézkedések, egyes kényszerintézkedések és a szabálysértési elzárás végrehajtásáról

CMS

Compliance Management System

Csemegi-kódex

1878. évi V. törvénycikk a magyar büntetőtörvénykönyv a büntettekről és vétségekről

CSIRT

Computer emergency response team (számítógép-biztonsági eseményekre reagáló csoport

Csődtv.

1991. évi XLIX. törvény a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról

Ctv.

2006. évi V. törvény a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról

EAW

A Tanács kerethatározata (2002. június 13.) az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról

Ebktv.

2003. évi CXXV. törvény az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról

Ebtv.

1997. évi LXXXIII. törvény a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól

EJEB

Emberi Jogok Európai Bírósága

EJEE

Emberi Jogok Európai Egyezménye

EJEE 7. KJ

Emberi Jogok Európai Egyezménye 7. Kiegészítő Jegyzőkönyv

ENISA

The European Union Agency for Cybersecurity (Európai Uniós Kiberbiztonsági Ügynökség)

ENSZ

Egyesült Nemzetek Szervezete

ENyÜBS

Egységes nyomozó hatósági és ügyészségi bűnügyi statisztika

Etikai Kódex

Gyógyszer-kommunikáció Etikai Kódexe

EUB

Európai Unió Bírósága

EUMSz

Az Európai Unióról szóló szerződés és az Európai Unió működéséről szóló szerződés egységes szerkezetbe foglalt változata

EUSz

Az Európai Unióról szóló szerződés egységes szerkezetbe foglalt változata

Eütv.

1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről

Fbötv.

1997. évi CLIX. törvény a fegyveres biztonsági őrségről, a természetvédelmi és a mezei őrszolgálatról

FCPA

Foreign Corrupt Practices Act

Fgy. tv.

1997. évi CLV. törvény a fogyasztóvédelemről

Fttv.

2008. évi XLVII. törvény a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról

GDPR

Az Európai Parlament és a Tanács 2016. április 27-i (EU) 2016/679 rendelete a természetes személyeknek a személyes adatok kezelése tekintetében történő védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról, valamint a 95/46/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről (általános adatvédelmi rendelet)

Gt.

2006. évi IV. törvény a gazdasági társaságokról

GVH

Gazdasági Versenyhivatal

HIPAA

Health Insurance Portability and Accountablity Act

Hpt.

2013. évi CCXXXVII. törvény a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról

Info tv.

2011. évi CXII. törvény az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról

Jöt.

2016. évi LXVIII. törvény a jövedéki adóról

Jszbt.

2001. évi CIV. törvény a jogi személlyel szemben alkalmazható büntetőjogi intézkedésekről

KEB

Kommunikációs Etikai Bizottság

Kiberbiztonsági rendelet

Az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2019/881 rendelete (2019. április 17.) az ENISA-ról (az Európai Uniós Kiberbiztonsági Ügynökségről) és az információs és kommunikációs technológiák kiberbiztonsági tanúsításáról, valamint az 526/2013/EU rendelet hatályon kívül helyezéséről

Kbt.

2011. évi CVIII. törvény a közbeszerzésekről

Kbtk.

1879. évi XL. törvénycikk a magyar büntetőtörvénykönyv a kihágásokról

kft.

korlátolt felelősségű társaság

KRESZ

1/1975. (II. 5.) KPM–BM együttes rendelet a közúti közlekedés szabályairól

Ktv.

1991. évi XVI. törvény a koncesszióról

Lisszaboni Szerződés

Lisszaboni Szerződés az Európai Unióról szóló szerződés és az Európai Közösséget létrehozó szerződés módosításáról

MAD II.

Az Európai Parlament és a Tanács 2014/57/EU irányelve (2014. április 16.) a piaci visszaélések büntetőjogi szankcióiról

MAR

Az Európai Parlament és a Tanács 596/2014/EU rendelete (2014. április 16.) a piaci visszaélésekről

MI

mesterséges intelligencia

MIFID II.

Az Európai Parlament és a Tanács 2014/65/EU irányelve (2014. május 15.) a pénzügyi eszközök piacairól, valamint a 2002/92/EK irányelv és a 2011/61/EU irányelv módosításáról

Mt.

2012. évi I. törvény a munka törvénykönyvéről

NAIH

Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság

NAV

Nemzeti Adó- és Vámhivatal

Nbjtv.

1996. évi XXXVIII. törvény a nemzetközi bűnügyi jogsegélyről

NIS irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2016/1148 irányelve a hálózati és információs rendszerek biztonságának az egész unióban egységesen magas szintjét biztosító intézkedésekről

nyrt.

nyilvánosan működő részvénytársaság

osztrák StGB

Strafgesetzbuch (osztrák büntető törvénykönyv)

Pmt.

2017. évi LIII. törvény a pénzmosás és a terrorizmus finanszírozása megelőzéséről és megakadályozásáról

PSD2 irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2015/2366 irányelve (2015. november 25.) a belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról és a 2002/65/EK, a 2009/110/EK és a 2013/36/EU irányelv és a 1093/2010/EU rendelet módosításáról, valamint a 2007/64/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről

Ptk.

2013. évi V. törvény a Polgári Törvénykönyvről

rt.

részvénytársaság

SOX

Sarbanes-Oxley Act

SVE

Schengeni Végrehajtási Egyezmény

Szvtv.

2005. évi CXXXIII. törvény a személy- és vagyonvédelmi, valamint a magánnyomozói tevékenység szabályairól

Transzparencia Kódex

Az egészségügyi szakembereknek és az egészségügyi szervezeteknek nyújtott juttatások közzétételéről szóló Transzparencia Kódex

Tpt.

2001. évi CXX. törvény a tőkepiacról

zrt.

zártkörű részvénytársaság

Tpvt.

1996. évi LVII. törvény a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról

Üttv.

2018. évi LIV. törvény az üzleti titok védelméről

VbVG

Bundesgesetz über die Verantwortlichkeit von Verbänden für Straftaten (Verbandsverantwortlichkeitsgesetz – VbVG)

Panasztörvény

2013. évi CLXV. törvény a panaszokról és a közérdekű bejelentésekről

PIF Egyezmény

Egyezmény az Európai Unióról szóló szerződés K.3. cikke alapján, az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről

PIF Irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács 2017. július 5-i (EU) 2017/1371 irányelve az Unió pénzügyi érdekeit érintő csalás elleni büntetőjogi eszközökkel folytatott küzdelemről

Pp.

2016. évi CXXX. törvény a polgári perrendtartásról

Schengeni Egyezmény

Megállapodás a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről

svájci StGB

Schweizerisches Strafgesetzbuch (svájci büntető törvénykönyv)

Szabs. tv.

2012. évi II. törvény a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről

Sztv.

2000. évi C. törvény a számvitelről

Szvmt.

2005. évi CXXXIII. törvény a személy- és vagyonvédelmi, valamint a magánnyomozói tevékenység szabályairól

Whistleblowing-irányelv

Az Európai Parlament és a Tanács (EU) 2019/1937 irányelve (2019. október 23.) az uniós jog megsértését bejelentő személyek védelméről

Bevezetés

A compliance kérdésköre egyike napjaink egyik legkurrensebb vállalati témáinak. A kifejezés maga elsőre nehezen magyarázható és érthető a magyar (jogi) gondolkodás logikája mentén. Tükörfordításban a szó „megfelelést” jelent, pontosabban pedig a különböző jogszabályoknak (jogi normáknak), valamint belső, a vállalat által saját maga által – tulajdonosai, munkavállalói, szerződéses partnerei számára – felállított, részben szintén jogszabályokon, részben pedig erkölcsi-etikai alapokon nyugvó (például adott esetben etikai kódexekbe foglalt) normáknak való megfelelést jelenti. A megfelelés, a szabályoknak betű szerint megfelelő („compliant”) működés újabban már nem is elegendő az etikusnak nevezhető működéshez, annál több kell, mégpedig az, hogy egy adott vállalat szervezetét, annak minden szintjét szellemiségében is áthassa az úgynevezett compliance-kultúra.

A jogellenes cselekmények feltárásának módszere – lényegében bármely jogterületen – a korábbi évszázadokban kialakult, tradicionális paradigma alapján a jogsértésre történő állami reagálás volt. Így például bűncselekmény elkövetése esetén, a büntetőeljárás során beszerzett bizonyítékok alapján kerül(t) sor a büntetőjogi felelősség megállapítására és a büntetőjogi jogkövetkezmény (szankció) alkalmazására, de ugyanígy a múltbeli események rekonstruálása révén dönt a polgári jogi bíró a kártérítésről, vagy a közigazgatási ügyben eljáró hatóságok. Ezen klasszikusnak tekinthető törvényi és joggyakorlati megoldás ugyanakkor, különösen a XXI. század technológiai újításaira figyelemmel alapjaiban látszik megváltozni. Ehelyett egyre inkább a jog proaktívvá válása figyelhető meg, tehát nem a jogviták utólagos rendezése, hanem azok megelőzése, a jogkövető magatartás elősegítése válik elsőrangúvá.

Természetesen elmondható, hogy amióta emberi társadalmak léteztek, a normákhoz igazodni kellett, azoknak meg kellett felelni. Így például a jogi személyek már a római jogban is ismertek voltak és szabályok vonatkoztak rájuk, amelyeket be kellett tartaniuk működésük során. Az etikus vállalati működés fogalmának bizonyos építőkövei tehát már értelemszerűen megjelentek a nemzetközi és hazai történelemben, jogszabályokban. Ugyanakkor a mai értelemben vett compliance fogalma és eszközrendszere végső soron azért alakult ki, hogy az állam (államok csoportja) erőteljesebben védje az állampolgárait, állampolgárainak egy csoportját, a versenytárs vállalatokat, valamint saját magát az egyes vállalatok által elkövetett visszaélésektől. Ilyen szabályok megalkotására természetesen számtalan szakmában sor kerülhet, de compliance szempontból kifejezetten „érzékeny” területként említhető például a pénzügyi szektor/bankszektor és a gyógyszeripar. Ugyancsak természetszerű, hogy a vállalati szférában a lehető legteljesebb a törekvés a büntetőjogi, illetve a közigazgatási szankciók elkerülésére. Ezen célok egyre inkább a compliance eszközrendszere révén érhetők el.

A Magyarázat a compliance jogszabályairól című, háromkötetes sorozat hazánkban elsőként vállalkozik a compliance vonatkozású normatív rendelkezések kommentárszerű, teljességre törekvő elemzésére. A munka ugyanakkor – témája okán – nem követheti a magyarázatoktól és hasonló szakkönyvektől elvárt homogenitást, hiszen a compliance kérdésköre önmagában is természetszerűen heterogén, számtalan jogterületet egyaránt érint. A munka ezért – az általánostól a különös felé haladva – elemzi azokat a jogszabályi rendelkezéseket, amelyeknek a vállalati működés során kiemelten szükséges a gazdasági társaságoknak megfelelniük, éspedig a magán- és a közszférában egyaránt. A magyarázat célja a gyakorlati szakemberek munkájának segítése, ennek ellenére természetesen nem volt megkerülhető a compliance általános jellemzőinek körvonalazása, nemzetközi – elsősorban angolszász és német – fejlődésének bemutatása sem.

Az első kötet e bevezetőt követően az ún. büntetőjogi compliance kérdéseit járja körül. Ebben a körben elsőként a büntetőjog releváns alapelveivel – így a törvényesség elvével és a kétszeres értékelés tilalmának problémáival – foglalkozik, amelyet a büntetőjog olyan, általános részi fogalmainak bemutatása követ, mint a büntethetőségi akadályok egyes kérdései, a stádiumok és elkövetők kérdései stb. A különös részi elemzés keretében azon bűncselekmények compliance szemléletű feldolgozása történt meg, amelyek a vállalati szférában gyakran előfordulhatnak. Így a szerzőgárda feldolgozta a vállalat javára vagy terhére, illetve a munkavállalók sérelmére megvalósítható deliktumokat. Helyet kapott tehát az elemzésben például a gazdasági korrupció, a fehérgalléros vagyon elleni bűncselekmények (pl. sikkasztás, hűtlen kezelés stb.), a költségvetési csalás, a fogyasztók érdekeit sértő deliktumok, a kiberbűnözés, a tőkepiaci compliance, a zaklatás stb. Ezt követően külön fejezet mutatja be a releváns szabálysértési jogi tényállásokat (mint például a közérdekű bejelentő üldözése), végül az első kötet a 2020–2021. évi Covid–19-világjárvánnyal összefüggő törvényi és kormányrendeleti jogalkotás kérdéseit járja körül, ugyancsak a compliance szempontjából jelentőséggel bíró módosításokra koncentrálva. Így szó esik a járvánnyal összefüggő és a vállalati életben is releváns jogsértésekről, járványügyi korlátozások miatt a vállalatok által meghozandó intézkedésekről, a felmerülő kockázatok minimalizálásának mikéntjéről.

A második kötetben terveink szerint helyet fog kapni a közérdekű bejelentők védelmét szolgáló EU Irányelv, illetve a hazai panaszjogi szabályozás elemzése, amelyet az adó-compliance, a versenyjogi compliance, illetve a fintech és a compliance összefüggéseinek elemzése fog kiegészíteni.

A harmadik kötet foglalkozik az adatvédelmi complinace-szel, a pharma-, illetve energia- és távközlési compliance-szel, a banking&finance kérdéseivel, valamint a társasági jog és a közigazgatási jog compliance szempontból releváns rendelkezéseivel.

A könyvsorozat szerkesztője (és egyben egyik szerzője) neves egyetemi oktató, korábban nagy volumenű gazdasági ügyekben eljárt ügyész és kúriai főtanácsadó, 125 angol és magyar nyelvű publikáció szerzője, köztük az első compliance témájú hazai szakkönyv társszerzője és szerkesztője. A szerzőgárda tagjai között helyet kaptak a compliance, a versenyjog, az adatvédelem, a pénzmosás-megelőzés, illetve az adó- és a társasági jog területén hosszú ideje, vezető beosztásban működő gyakorlati szakemberek ugyanúgy, ahogy a compliance témakörét és a gazdasági jog elvi kérdéseit vizsgáló elméleti kutatók. Erre figyelemmel Magyarázatunk hasznos kiindulópontként szolgálhat a compliance területével foglalkozó jogászok, közgazdászok, compliance officerek és integritási tanácsadók számára ugyanúgy, mint az ezen, egyre dinamikusabban fejlődő és mind nagyobb gyakorlati jelentőségre szert tevő témakörrel foglalkozni kívánó egyetemi hallgatóknak.

I. Fejezet

A compliance (megfelelőség) kialakulása, jelentése és jelentősége a jogászi munkában

1. A compliance jelentése és kialakulása

1.1. A compliance fogalma, általános jellemzői

1.1.1. A compliance jelentéséről általánosságban

A vállalkozások életében számos olyan kockázati tényező merül fel, amelyek eliminálása, minimalizálása elemi szervezeti érdek. E kockázati tényezők közül az egyik legjelentősebb a szervezet versenyhelyzetének, gazdasági versenyben betöltött kedvező pozíciójának, illetve reputációjának potenciális elvesztése (Zenke, Ines – Schafer, Ralf – Brocke, Holger: Risikomanagement, Organisation, Compliance für Unternehmer. Walter de Gruyter, Berlin, 2015, 53. o.), éppen ezért egy gazdálkodó szervezet életében elengedhetetlen olyan intézkedés- és szabályrendszer, illetve felügyeleti rendszer kiépítése, amely belső integritásának védelmét szolgálja azzal, hogy nemcsak a gazdasági, hanem a jogi kockázatokat is (amelyek persze végső soron tipikusan gazdaságban realizálódó következménnyel bírnak) igyekszik előre feltárni, majd megelőzni, illetve minimalizálni [Ambrus István – Farkas Ádám: A compliance alapkérdései. Az etikus vállalati működés elmélete és gyakorlata. Wolters Kluwer, Budapest, 2019, 20. o.; Rotsch, Thomas: Criminal Compliance – Begriff, Entwicklung und theoretische Grundlegung. In: Rotsch, Thomas (szerk.): Criminal Compliance. Nomos, Baden-Baden, 2015, 39. o.]. E cél megvalósításának eszköze az ún. compliance. Az angol eredetű compliance terminus szó szerinti jelentése betartás, egyetértés, követés (Hauschka, Christoph E.: Corporate Compliance. Handbuch der Haftungsvermeidung im Unternehmen. C. H. Beck, München, 2010, 1. o.; Jacsó Judit: A compliance fogalmáról és szerepéről a gazdasági életben. Miskolci Jogi Szemle, 2019/1. sz., 83. o.). A fogalom eredetileg az orvostudományból származik, ahol is a beteg terápiakövető magatartását jelenti. A jogi fogalomkészletbe való átvételére az orvostudományban használatos fogalomra vont analógiával került sor, mégpedig a „to be compliance with the law” értelemben. Ennek megfelelően a fogalom alapvetően az érvényes és hatályos jogi normákkal egyetértésben való cselekvést jelenti (Rotsch, Thomas: Criminal Compliance. Zeitschrift für Internationale Strafrechtsdogmatik, 2010/10. sz., 614. o.), a compliance tágabb értelemben tehát egyfajta jogkövető magatartást jelent. A jogintézmény célja és rendeltetése túlmutat ugyanakkor a jogi rendelkezéseknek való megfelelés követelményén, hiszen egy szervezet működését nemcsak jogszabályok határozzák meg, hanem etikai elvek is. A felelős társaságirányítás követelményének egy szervezet csak akkor tud megfelelni, ha a reá vonatkozó jogi normák betartása mellett garantálja a szervezet etikus működését, ennek érdekében a belső szervezeti irányelveket etikai kódexben rögzíti, és azok betartását garantálni igyekszik. A jogi értelemben vett compliance több tehát, mint jogszabályok betartása, betartatása, éppen ezért mikéntjének megragadása, a jogrendszerben való elhelyezkedésének definiálása, az egyes jogágakhoz való viszonyulásának megfogalmazása korántsem egyszerű. Ebből kifolyólag és ebben az értelemben a compliance (és annak valamennyi aspektusa) keresztülfekvő (jog)területnek tekinthető, mint eszmerendszer és jogi iránymutatások rendszere, át kell, hogy hasson minden olyan jogterületet, amelynek az adott szervezet működése szempontjából relevanciája van. A compliance definíciószerűen tehát mindazon intézkedések összessége, amelyek megtételét megköveteljük a vállalkozásoktól annak érdekében, hogy garantáljuk: a vállalkozások, illetőleg azok tagjai és dolgozói minden jogi, illetve etikai norma által előírt kötelezettséget teljesítsenek, a tilalmakra vonatkozó szabályokat pedig betartsák [Reichert, Jochem: Reaktion pflichten und Reaktionsmöglichkeiten der Organe auf (möglicherweise) strafrechtsrelevantes Verhalten innerhalb des Unternehmens. Zeitschrift für Internationale Strafrechtsdogmatik, 2011/3. sz., 114. o.]. A fogalmat szűkíteni szükséges azonban azzal, hogy jogi értelemben tipikusan a vállalkozások, jogi személyek, gazdálkodó szervezetek relációjában használatos, e szervezetek tagjai általi jogkövető, normakövető magatartást értjük alatta. Szervezeti értelemben azonban nem pusztán valamiféle jogkövető magatartást értünk e fogalom alatt, hanem olyan intézkedések foganatosítását, eszközök létrehozását, amelyek a szervezeten belüli normakövető magatartást garantálni, kikényszeríteni képesek (Bock, Dennis: Strafrechtliche Aspekte der Compliance-Diskussion – § 130 OWiG als zentrale Norm der Criminal Compliance. Zeitschrift für Internationale Strafrechtsdogmatik, 2009/2. sz., 68. o.). Azaz, a compliance egyfajta szervezeten belüli normakonformitás, legyen szó akár jogi, akár szervezeti etikai szabályrendszerről.

A hatékony compliance-struktúra alapját kockázatelemzési, valamint kockázatértékelési rendszer kiépítése képezi, amelynek célja a szervezeten belüli rizikómanagement. Hatékony visszaélés-megelőzési rendszer kiépítésére ugyanis csak akkor van lehetőség, ha az adott szervezet felméri, hogy egyáltalán milyen tevékenységi területe jelent compliance-kockázatot. Általánosságban compliance-kockázatot jelent az adott szervezetre vonatkozó külső, valamint belső szabályozók rendelkezéseinek be nem tartása. Alapvetően általános, nem szervezetfüggő kockázatnak tekinthető például a titokkockázat, reputációvesztés kockázata, korrupciós kockázat, adóelkerülési kockázat, pénzmosási kockázat, fogyasztóvédelmi kockázat, versenyjogi kockázat. Jacsó a compliance-releváns kockázatokat négy csoportba sorolja: jogi kockázatok; felügyeleti, vagy egyéb hatósági szankciók kockázata; pénzügyi veszteség; hírnévvesztés kockázata. (Jacsó Judit: A pénzmosás compliance hazai és európai dimenzióban a társadalmi innováció tükrében. Miskolci Jogi Szemle, 2019/2/1. sz., 397. o.)

A compliance szervezeti értelemben olyan szabályrendszer, illetve eljárási mechanizmusok gyűjtőfogalma, amelynek fő célja, hogy a szervezet tagjait jogkövető magatartásra ösztönözze, azaz a szervezeten belüli jogi, illetve etikai normák betartatására irányul [Rotsch, Thomas: Grundlagen. Criminal Compliance – Begriff, Entwicklung, theoretische Grundlegung. In: Rotsch, Thomas (szerk.): Criminal Compliance. Nomos, Baden-Baden, 2015, 41. o.]. E fogalomnak megfelelően a compliance-nek két aspektusa van: preventív, valamint represszív. A preventív szabályok, illetve eljárások célja a szervezeten belüli visszaélések megelőzése, amíg a represszív aspektus rendeltetése a már bekövetkezett jogsértés szervezeten belüli kezelése. A compliance represszív aspektusa az ún. internal investigation, azaz a szervezeten belüli előnyomozási, visszaélés-felderítési eljárások (Momsen, Carsten: Criminal Compliance und Internal Investigation – Haftungsrisiken aus materieller und prozessualer Sicht. In: Rotsch, Thomas: Criminal Compliance vor den Aufgaben der Zukunft. Nomos, Baden-Baden, 2013, 511. o.; Poppe, Sina: Compliance und Strafrecht. In: Inderst, Cornelia – Bannenberg, Brigitta – Poppe, Sina: Compliance. Aufbau – Management – Risikobereiche. C. F. Müller, München, 2013, 581. o.).

1.1.2. A büntetőjogi compliance (criminal compliance) jelentése

1.1.2.1. A criminal compliance fogalma

A compliance-nek számos aspektusa definiálható, választható el egymástól in thesi attól függően, hogy az adott szervezetre vonatkozó norma, intézkedés, mely jogterülethez kapcsolódó jogkövetést szolgál. Ennek megfelelően a compliance-nek van büntetőjogi aspektusa is, amelyet a szakirodalom criminal compliance-ként definiál. Praxisorientált szempontból fontos megjegyezni ugyanakkor, hogy a fogalmi elhatárolás – tipikusan compliance-criminal compliance relációban – elméletinek tekinthető annyiban, hogy a gyakorlatban nehéz megtalálni azt a határt, amikor is az intézkedés kifejezetten büntetőjogi értelemben vett preventív hatás kiváltását hivatott szolgálni, ennek megfelelően vegytiszta criminal compliance intézkedésekről gyakorlatorientált értelemben tulajdonképpen nem beszélhetünk [Rotsch, Thomas: Criminal Compliance – Begriff, Entwicklung und theoretische Grundlegung. In: Rotsch, Thomas (szerk.): Criminal Compliance. Nomos, Baden-Baden, 2015, 36. o.].

A criminal compliance kifejezetten a büntetőjogilag releváns cselekményekre koncentráló terminus technicus, amelynek tárgya egyrészről – a compliance-fogalom analógiájára – büntetőjogi normák betartása, azaz bűncselekmények elkövetésétől való tartózkodás, másrészről büntetőjogilag releváns magatartások előfordulását minimalizálni törekvő, illetve büntetőjogi felelősségre vonás elkerülését célzó intézkedések foganatosítása, e célok elérését szolgáló rendszer kiépítésének követelménye a szervezeten belül [Rotsch, Thomas: Criminal Compliance – Begriff, Entwicklung und theoretische Grundlegung. In: Rotsch, Thomas (szerk.): Criminal Compliance. Nomos, Baden-Baden, 2015, 41. o.].

Mindezek alapján szervezeti értelemben a criminal compliance olyan, tipikusan preventív biztonsági intézkedések gyűjtőfogalma, amelynek célja a gazdálkodó szervezeten belül a büntetőjogilag releváns magatartások előfordulása kockázatának, rizikójának csökkentése, eliminálása, illetve az ennek ellenére mégis bekövetkező bűncselekményekkel kapcsolatosan fenyegető büntetőjogi szankció elkerülése. Azaz, a criminal compliance elsősorban kriminálpreventív hatású intézkedések megnevezése, amelyek bűncselekmények, visszaélések elkerülését szolgálják (Bock, Dennis: Stand der strafrechtswissentschaftlichen Compliance-Diskussion in Deutschland. In: Rotsch, Thomas: Wissenschaftliche und praktische Aspekte der nationalen und internationalen Compliance-Diskussion. Nomos, Baden-Baden, 2012, 67. o.), másodsorban azonban felelősségmentesítő hatású intézkedések megjelölése, azaz: amennyiben a gazdálkodó szervezet megfelelő compliance intézkedések bevezetéséről gondoskodik, és ezen rendszer megfelelő működése mellett mégis bűncselekmény elkövetésére kerül sor, úgy a szervezet garantálja a saját, illetve vezető tisztségviselője büntetőjogi felelőssége megállapítása lehetőségének elkerülését. Vagyis láthatjuk, hogy a criminal compliance-eszközrendszer célja elsősorban a prevenció, a szervezeten belüli visszaélések minimalizálása, a másodlagos – felelősségmentesítő – cél azonban implicit magában foglalja a már elkövetett bűncselekmények felderítése, az elkövető szankcionálása elősegítésének lehetőségét azzal, hogy a szervezet, illetve annak vezető tisztségviselője ebben az esetben számíthat pusztán a büntetőjogi felelősség alóli mentesülésre. Mindezek alapján a criminal compliance egyaránt preventív és represszív intézkedések gyűjtőfogalma (Harz, Michael – Weyand, Raimund – Reiter, F. Julius – Methner, Olaf – Noa, Daniel: Mit Compliance Wirtschaftskriminalität vermeiden. Schäffer-Poeschel, Stuttgart, 2012, 1. o.). A criminal compliance represszív aspektusa éppoly fontos, mint a preventív, ugyanis megfelelően kiépített compliance-rendszer fennállása ellenére elkövetett bűncselekmény esetén a preventív hatás is kiüresedne akkor, ha a szervezeten belül nem lennének a büntetőjogilag releváns magatartások szankcionálva. Fontos ugyanis látni, hogy a büntetőjogilag releváns magatartások szervezeten belüli realizálásának megakadályozása pusztán törekvés lehet, hiszen olyan intézkedésrendszer, amely e kockázatot teljes mértékben képes kizárni, tulajdonképpen nem létezik. Ennek megfelelően nem magától értetődően a compliance-rendszer kudarca az, ha mégis bűncselekmény elkövetésére kerül sor, ám azokra megfelelően kell reagálni. Amíg a büntetőjogilag releváns magatartások megelőzése csak törekvés lehet, addig a bűncselekmény elkövetését követő „szervezeti magatartás” tanúsításának gyakorlati relevanciája van, nevezetesen – tág értelemben – az együttműködő vállalkozás számára büntetőjogi „felelősség” alóli mentesülés – avagy a szankció mérséklésének – lehetőségét rejti magában (processzuális-represszív aspektus). Időben ezt megelőzően van azonban egy olyan, szintén a szervezet oldalán feltűnő cél, amely nem pusztán jogi, hanem közgazdasági relevanciával is bír, nevezetesen a potenciális reputációvesztés elkerülése. Azaz abban az esetben, ha megfelelően kiépített rendszer ellenére mégis bűncselekmény elkövetésére kerül sor, úgy szervezeti érdek a „büntetőjogilag releváns magatartás látszatának megakadályozása” (közgazdasági aspektus). Megfelelő compliance-rendszer kiépítése nem pusztán szervezeti, hanem állami érdek is egyben. Vitathatatlanul állami érdek annak preventív aspektusa. Állami érdek ugyanakkor annak tipikusan processzuális-represszív aspektusa is, ugyanis a szervezeten belül elkövetett bűncselekmények vonatkozásában rendkívül magas a látencia foka, annak felderítése gyakorta nem jár pozitív eredménnyel, ám hatalmas költségeket emészt fel. Így abban az esetben, ha az állam képes olyan tényleges és joghelyzetet teremteni, hogy a szervezet megfelelően motivált legyen arra, hogy a tudomására jutott büntetőjogilag releváns magatartással kapcsolatos információkat az állami bűnüldöző hatóság rendelkezésére bocsássa, úgy a criminal compliance (internal investigation) ezen aspektusa hatékony bűnfelderítési eszköznek minősülhet. Az általános fogalom konkretizálását célzó szűkítő ismérvek eredményeként Rotsch minden lényeges fogalmi elemet tartalmazó munkafogalmat dolgozott ki, amely a következőképpen hangzik: „A criminal compliance magában foglalja az összes olyan, a szervezet által foganatosított, objektíve ex ante szükséges és ex post büntetőjogilag megengedett (nem tilalmazott) normatív, intézményes és technikai intézkedést, amelynek címzettje a szervezet tagja/dolgozója, az állam, valamint a nyilvánosság, és célja a) preventíve annak a kockázatának a minimalizálása, hogy a szervezet, avagy annak tagja vagy dolgozója szervezeti relevanciával bíró gazdasági bűncselekményt követ el, illetve erre vonatkozóan gyanú merül fel, vagy b) represszíve annak esélyeit növeli, hogy az állami bűnüldöző hatósággal való együttműködés révén a szervezettel szemben kiszabandó szankció mértékét kedvezően befolyásolják, és végső soron c) a vállalkozás értékét növeljék” [Rotsch, Thomas: Criminal Compliance – Begriff, Entwicklung und theoretische Grundlegung. In: Rotsch, Thomas (szerk.): Criminal Compliance. Nomos, Baden-Baden, 2015, 64–76. o.].

1.1.2.2. Criminal compliance szempontból releváns szervezeti kockázatok

A criminal compliance több szempontból is szűkebb fogalomnak tekintendő, mint a compliance. Tekintettel arra, hogy büntetőjogilag releváns magatartásoktól való tartózkodást szolgáló intézményrendszerről beszélünk, elsősorban olyan magatartások elkerülésére, illetve felderítésére koncentrál, amelyek valamely bűncselekmény törvényi tényállásába ütköznek. Ez tárgyi hatályát és fókuszát tekintve szűkíti le az általános compliance-fogalmat annyiban, hogy kevésbé hangsúlyos az etikai normák szerepe e területen (Ambrus István – Farkas Ádám: A compliance alapkérdései. Az etikus vállalati működés elmélete és gyakorlata. Wolters Kluwer, Budapest, 2019, 50. o.). Nem lehet azonban kimondani azt, hogy az etikai normák nem játszanak szerepet a büntetőjogilag releváns compliance-kockázatok és magatartások szempontjából, tekintettel arra, hogy bizonyos vállalati etikai normasértések indíciumai, gyanújelei lehetnek a majdani bűncselekményi tényállás megvalósításának. Így például önmagában nem valósít meg bűncselekményt vállalati számítógépre történő olyan program telepítése, amely adott esetben adathalászatra is alkalmas, ugyanakkor felhívja a figyelmet arra, hogy e magatartás és tevékenység indíciuma lehet például üzleti titok megsértése bűncselekmény megvalósításának. Ezért cél az etikai normák olyan módon történő meghatározása, hogy azok megsértése, megkerülése criminal compliance-kockázatra utaló jelzéseket küldjön a szervezet e tekintetben felelősséggel bíró vezetői, tagjai számára.

A criminal compliance szempontjából releváns, legtipikusabb szervezeti kockázatok a korrupciós bűncselekmények, valamint a gazdasági bűncselekmények. Ezek azok a büntetőjogi szempontból jelentőséggel bíró szervezeti rizikók, amelyek voltaképpen valamennyi szervezet tekintetében fennállnak. Nemcsak tipikus voltára tekintettel bírnak az e fogalmi körbe tartozó deliktumok különös compliance jelentőséggel, hanem azért is, mert e bűncselekmények jelentős része látens, azokat nehéz felderíteni, ezáltal megelőzni is. Emellett a gazdasági bűncselekmények felismerése nem ritkán különös szakértelmet igényel (Jacsó Judit: A pénzmosás compliance hazai és európai dimenzióban a társadalmi innováció tükrében. Miskolci Jogi Szemle, 2019/2/1. sz., 398. o.). Ez szintén olyan tényező, amely hatékony compliance-rendszer visszaélésmegelőzési, valamint visszaélés-felderítési aspektusának kiépítése során különös relevanciával bír. A büntetőjogi felelősségre vonás lehetőségét magában hordozó szervezeti kockázatok köre jóval tágabb azonban ennél, és tekintettel arra, hogy a különböző szervezetek rendkívül szerteágazó tevékenységeket folytatnak, a releváns bűncselekményi kockázatok felsorolása is nehéz. Ebből következik az is, hogy amely bűncselekmény az egyik szervezet vonatkozásában compliance-kockázat, lehetséges, hogy más szervezet tekintetében egyáltalán nem az. A német criminal compliance irodalom ezért a szervezeti relevanciával bíró bűncselekmények (betriebsbezogene Straftaten) általános fogalmával operál akkor, amikor célja tudományos és praxisorientált értelemben annak meghatározása, hogy milyen magatartások tekinthetők szervezeti értelemben criminal compliance-kockázatnak. Ez azt jelenti, hogy az ún. „szervezeti relevanciát” kell döntő ismérvként figyelembe venni annak in concreto vizsgálatakor, hogy egy adott bűncselekmény megvalósulásának kockázata az adott szervezet szempontjából releváns-e (Molnár Erzsébet: A gazdálkodó szervezet vezetőjének speciális büntetőjogi felelőssége. Iurisperitus, Szeged, 2020, 97. o.). Ennek a felelősségszűkítő ismérvnek a szem előtt tartása azért nagyon fontos, mert habár általános szervezeti érdek az, hogy a szervezet valamennyi tagja ne kövessen el úgy bűncselekményt, hogy az bármilyen kapcsolatban is álljon a szervezet tevékenységével, ugyanakkor nem elvárható az, hogy a szervezet tekintettel legyen a compliance-rendszer kiépítése során olyan magatartások elkerülésére is, amelyek még rendszerinti kapcsolatban sem állnak a szervezet, vállalat tevékenységével. A szervezeti felelősségmegállapítás tárgyi hatókörét tehát az adott magatartások szervezeti relevanciájának szűrőjén keresztül kell vizsgálni, és ennek megfelelően kell megállapítani a potenciális felelősségmentesülés szempontjából azt, hogy az adott magatartásforma elkerülése céljából a szervezetet terhelte-e compliance intézkedés telepítésének kötelezettsége. Az viszont elvárható, hogyha az adott, konkrét szervezet tevékenységéből eredően olyan bűncselekmény megvalósulásának kockázata áll fenn, amely in abstracto valamennyi szervezet általános tevékenységére levetítve nem bír szervezeti jelentőséggel, akkor a hatékony compliance-rendszer kiépítésének alapvető feltétele e deliktumokra is figyelemmel kell, hogy megtörténjen.

A szervezeten belüli bűnözéssel foglalkozó német kriminológiai, valamint criminal compliance szakirodalom két csoportra osztja a szervezeten belüli bűnelkövetések körét attól függően, hogy szervezetet terhelő (Belastungskriminalität) vagy a szervezet javát szolgáló bűnelkövetésről (Entlastungskriminalität) van-e szó (Bock, Dennis: Strafrechtliche Aspekte der Compliance-Diskussion – § 130 OWiG als zentrale Norm der Criminal Compliance. Zeitschrift für Internationale Strafrechtsdogmatik, 2/2009. sz., 68. o.). Entlastungskriminalität esetében tehát a szervezet javát szolgáló olyan, büntetőjogilag releváns magatartásokról van szó, amelyek tipikusan a szervezetből kifelé irányulnak, a szervezet részére előnyszerzést céloznak, a szervezeten kívül álló személyek, illetve más szervezetek ellen irányulnak, azoknak potenciálisan hátrányt okoznak. Belastungskriminalität ezzel szemben az, amikor a szervezet tagja vagy dolgozója a büntetőjogilag releváns cselekményt nem a szervezet érdekében vagy annak javára követi el, hanem célja, avagy cselekményének következménye a szervezetnek történő hátrányokozás [Rotsch, Thomas: Criminal Compliance – Begriff, Entwicklung und theoretische Grundlegung. In: Rotsch, Thomas (szerk.): Criminal Compliance. Nomos, Baden-Baden, 2015, 69. o.].

A két fogalom mentén történő csoportképzés relatív, ugyanis az a bűncselekmény, amely egyik oldalról Belastung-bűncselekmény, az a másik oldalon mint Entlastung-deliktum jelenik meg. Lényeges tehát, hogy e fogalmak a büntetőjogilag releváns folyamatok szervezeten belüli lejátszódását a szervezet oldaláról szemlélve definiálják, azaz objektíve megállapítható, hogy egy, a szervezeten belül elkövetett aktív hivatali vesztegetés egyaránt lehet olyan, amely a szervezet érdekeit szolgálja, és olyan, amely kizárólag úgy hasznosul a tettes oldalán, hogy a szervezetet, amelynek tagja, károsítja (Molnár Erzsébet: A gazdálkodó szervezet vezetőjének speciális büntetőjogi felelőssége. Iurisperitus, Szeged, 2020, 23. o.). Criminal compliance szempontból elsősorban azokra a normasértésekre, valamint normasértéseket megelőző gyanújelekre kell fokozott figyelmet fordítani, amelyek szervezeti relevanciával bírnak, azaz olyan magatartások, amelyek a szervezet tevékenységéhez kapcsolódó tipikus veszélyt realizálnak, valamint a magatartásmegvalósítás közvetve vagy közvetlenül szervezeti érdeket szolgál, azaz a szervezet érdekében vagy a szervezet javára kerül elkövetésre.

A szervezeti relevancia és a szervezet javára történő elkövetés csak egy a lehetséges szűrők és szűkítő tényezők közül, amellyel a criminal compliance tárgyi hatóköre definiálható. Fontos kiemelni azt, hogy büntetőjogi compliance alatt tágabb értelemben vett büntetőjogot kell érteni, tehát ide értendő valamennyi olyan magatartás, amely kriminális jellemvonással rendelkezik. Azaz a criminal compliance nemcsak szűken arra koncentrál, hogy a Btk. valamely törvényi tényállásába ütköző cselekményt megelőzze (persze e cselekmények realizálása járhat minden szempontból a legnagyobb kárral a szervezet szempontjából is), hanem arra is, hogy a szabálysértéseket, illetve a közigazgatási bírsággal szankcionálandó szervezeti visszaéléseket elkerülje, minimalizálja, illetve megvalósításuk esetén azokra megfelelőképpen reagáljon. Ezért criminal compliance szempontból elemzés tárgyát kell, hogy képezzék a szervezeti relevanciával bíró szabálysértések, valamint közigazgatási bírsággal sújtandó visszaélések. Így különösképpen compliance relevanciával bír a közérdekű bejelentő üldözése (Szabs. tv. 206/A. §) mint szabálysértés. A szervezeten belüli jogsértések jelentése szabályszerű whistleblowing útján védelemben kell, hogy részesüljön, hiszen ez a védelem éppúgy szervezeti, mint állami érdek. A közigazgatási bírsággal sújtandó cselekmények tárgyi súlya, jóllehet a jogrendszer egyes kriminális jellegű cselekményeit értékelő alrendszerei között formálisan a legcsekélyebbnek tekinthető, ez materiálisan ma már aligha jelenthető ki. Az ún. közigazgatási büntetőjog fogalma mindinkább elterjedt, és egyre jobban ráirányítja a figyelmet arra a tényre, hogy a közigazgatási jellegű szankció – tipikusan pénzbírság – adott esetben sokkal jelentősebb hátrányt okoz a szervezetnek, mint a büntetőeljárás lefolytatása, büntetőjogi szankció kiszabása, alkalmazása, avagy ez utóbbival való fenyegetettség (Kis Norbert – Nagy Marianna: Európai közigazgatási büntetőjog. HVG-ORAC, Budapest, 2007, 120–121. o.). Közigazgatási bírsággal sújtandók criminal compliance szempontból a különös jelentőséggel bíró magatartások, például a versenyjogi jogsértések köre. Habár a büntetőjog is szankcionál versenyjogi jogsértéseket, szigorúan az ultima ratio elvének megfelelően, e magatartásokkal szembeni szankció alkalmazása elsősorban az igazgatási jog területére tartozik. Ennek megfelelően a Tpvt. szabályainak megszegése esetén a Gazdasági Versenyhivatal (GVH) jogosult szankció kiszabására.

1.1.3. A Compliance Management System

A compliance intézkedésorientált aspektusa a normakövetés biztosítását szolgáló intézkedések, eljárások összessége, amelyek lehetnek normatív, intézményi, valamint technikai jellegűek (Bock, Dennis: Strafrechtliche Aspekte der Compliance-Diskussion – § 130 OWiG als zentrale Norm der Criminal Compliance. Zeitschrift für Internationale Strafrechtsdogmatik, 2/2009. sz., 68. o.). Így például normatív compliance intézkedésnek tekinthető a szervezeten belül etikai kódex létrehozása, intézményi jellegű a compliance officer pozíció integrálása a szervezetrendszerbe, valamint technikai jellegű például a szervezeten belüli whistleblower-hotline kiépítése. Mindezen említett, az intézkedésorientált compliance-aspektus alá sorolható intézkedéseket rendszerbe foglaló intézmény a compliance szakirodalom által definiált, ún. compliance management rendszer (Compliance Management System – CMS). A Kocziszky–Kardkovács szerzőpáros megfogalmazása szerint a CMS „azoknak a tevékenységeknek a tudatos rendszerbe foglalása, amelyek eredményeként az adott gazdálkodó szervezet munkavállalói ismerik a feladataik ellátásához kapcsolódó jogszabályi, etikai, szakmai és teljesítmény-előírásokat, elvárásokat, valamint az előírásoktól, elvárásoktól való eltérésre (beépített) kontrollok figyelmeztetnek, illetve a kontrollok segítségével a rendszer korrekciós lehetőségeket ajánl fel, így a szervezet felkészülhet a problémák kezelésére, kijavítására” (Kocziszky György – Kardkovács Kolos: A compliance szerepe a közösségi értékek és érdekek védelmében. Elmélet és gyakorlat. Akadémiai Kiadó, Budapest, 2020, 96. o.).

A CMS szerves részét képezi a rizikómanagement, amely célja a gazdasági kockázatok idejekorán történő felismerése, analizálása és értékelése annak érdekében, hogy a szükséges intézkedések meghozásával ezek a kockázatok minimalizálhatók, eliminálhatók legyenek (Zenke, Ines – Schafer, Ralf – Brocke, Holger: Risikomanagement, Organisation, Compliance für Unternehmer. Walter de Gruyter, Berlin, 2015, 2. o.). A CMS, különösen a rizikómanagement, általánosan fontos a szervezet materiális és immateriális gazdasági erőforrásainak optimális kihasználása érdekében, ugyanis a profitorientált szervezet célja tipikusan a nyereség maximalizálása. Éppen olyan fontos azonban a jogi – éspedig különösen a büntetőjogi – kockázatok felismerése, értékelése, és azok minimalizálására, eliminálására adekvát rendszer kiépítése. Bűncselekmény, jogellenes cselekmény szervezeten belüli elkövetése potenciális lehetőségének felismerése elengedhetetlen feltétele a megfelelő és hatóképes CMS kiépítésének, ugyanis felismerés, előrelátás nélkül aligha lehetséges hatékony intézkedések foganatosítása a veszély elkerülése érdekében [Rotsch, Thomas: Criminal Compliance – Begriff, Entwicklung und theoretische Grundlegung. In: Rotsch, Thomas (szerk.): Criminal Compliance. Nomos, Baden-Baden, 2015, 44. o.]. A kockázatok hatékony felmérését, azonosítását, majd pedig kiértékelését követően a feladat a megfelelő kockázatkezelési stratégia kidolgozása. Ennek során ki kell dolgozni a feltárt kockázatok minimalizálására alkalmas prevenciós intézkedéseket, a kockázati forrást rendszeresen monitorozni kell, szükség esetén pedig be kell avatkozni (Kocziszky György – Kardkovács Kolos: A compliance szerepe a közösségi értékek és érdekek védelmében. Elmélet és gyakorlat. Akadémiai Kiadó, Budapest, 2020, 178. o.).

1.2. A compliance fejlődése az Egyesült Államokban

A compliance mint intézményesült rendszer kiépítésének igénye először az Egyesült Államokban jelent meg. A 2009-es világgazdasági válság világított rá egyebek mellett a szabályozási non-compliance jelenségének káros hatására, a „szabályozási nemmegfelelőség” okozta pénzügyi veszteségekre. Éppen ez az oka annak is, hogy a compliance mint intézmény és mint jogi értelemben vett fogalom először a bankszektorban jelent meg, onnan nőtte ki magát [Pettkó-Szandtner Judit: Compliance a bankszektorban. In: Farkas Ákos – Gerhard Dannecker – Jacsó Judit (szerk.): Az Európai Unió pénzügyi érdekei védelmének büntetőjogi aspektusai. Wolters Kluwer, Budapest, 2019, 416. o.].

Mai értelemben criminal compliance intézkedéseket tartalmazó jogi matéria az Egyesült Államokban először a Watergate-botrányra reakcióként 1977-ben létrehozott Foreign Corrupt Practices Act (FCPA), a külföldi korrupciós gyakorlatról szóló törvény. A Watergate-ügy okozta gazdasági válságot a jogalkotó úgy próbálta elfojtani, nyugvópontra helyezni, hogy a vállalkozásokat arra kötelezte, hogy belső kontrollmechanizmusokat foganatosítsanak abból a célból, hogy a további korrupciós eseteket elkerüljék. Az FCPA olyan rendelkezéseket tartalmaz, amelyek a vállalkozásokat a hatóságokkal való együttműködésre motiválja, amely együttműködés megvalósulása esetére szankció mérséklését helyezi kilátásba [Rotsch, Thomas: Criminal Compliance – Begriff, Entwicklung und theoretische Grundlegung. In: Rotsch, Thomas (szerk.): Criminal Compliance. Nomos, Baden-Baden, 2015, 50. o.].

Az FCPA fő célja az volt, hogy visszaszorítsa az amerikai vállalatok által külföldön kifejtett korrupciós tevékenységeket, ennek érdekében direkt tiltó normák mellett transzparens könyvvizsgálat követelményét előíró szabályokat is tartalmaz. Antikorrupciós rendelkezései közül kiemelendő, hogy tiltja a pénz, valamint a vagyoni értékkel bíró előny juttatását, a pénz, valamint a vagyoni értékkel bíró előny juttatásának ígéretét, illetőleg a pénz, valamint a vagyoni értékkel bíró előny juttatásának engedélyezését külföldi tisztviselő részére olyan céllal, hogy a vállalat – üzletszerzése vagy üzletmegtartása érdekében – tisztességtelenül befolyásolja a külföldi tisztviselő hivatalos minőségében hozott döntéseit vagy aktusait. Az antikorrupciós rendelkezések mellett a transzparens könyvvizsgálatra vonatkozó szabályok célja, hogy elősegítse a vállalatok nyilvántartásainak pontosságát, a könyvvizsgálati folyamatok megbízhatóságát, ezáltal a transzparens működéséhez kapcsolódó közbizalmat (különösen a befektetői bizalmat) is erősítse (Ambrus István – Farkas Ádám: A compliance alapkérdései. Az etikus vállalati működés elmélete és gyakorlata. Wolters Kluwer, Budapest, 2019, 22–32. o.).

A compliance Egyesült Államokban történő világkörüli hódításának egyik legjelentősebb mérföldköve a 2002-ben elfogadott, a részvénytársaságok könyvelési reformjáról és a befektetők védelméről szóló ún. Sarbanes-Oxley Act (SOX). Mint az minden jelentősebb normatív rendelkezés megalkotása esetén jellemző, a SOX létrehozását is jelentős társadalmi-gazdasági esemény indukálta, nevezetesen az Enron-botrány. Ahhoz, hogy megértsük a compliance megjelenésének és fokozott, immáron normatív szinten történő jelentőségének hangsúlyozását, röviden szükséges betekintést nyernünk abba, mi is történt a norma létrehozásának alapjául szolgáló vállalati botrány során. Az Enron energiakereskedelemmel foglalkozó amerikai vállalat volt. A csalás lényege, hogy az Enron leányvállalatokat alapított, majd ezekkel hamis vagy színlelt, gazdasági hasznot nem jelentő ügyleteket bonyolított, és ezen tranzakciókkal rendkívül előnyös módon kozmetikázta a pénzügyi beszámolóit. Pénzügyi tevékenysége azonban veszteséges volt, lévén, hogy az Enron saját leányvállalataival kötött ügyleteket. Ennek hatására azonban az Enron egyre jobban szerepelt a részvénypiacon, árfolyama a látszólagosan kedvező pénzügyi helyzetére tekintettel egyre csak emelkedett, így egyre több befektető vásárolt Enron-részvényeket. A csalási tevékenységgel az Enron vezető tisztségviselői jelentős anyagi haszonra tettek szert, a cselekmények lefolytatásában aktívan közreműködtek ügyvédeik, könyvelőik, befektetési bankjaik, azaz a szervezet (valamint a szervezet tagjainak) érdekében a szervezet életében részt vevő szereplők összehangolt, tudatos tevékenysége mutatható ki. Amikor a csalási botrány kitört, a részvények árfolyama meredeken esni kezdett, a befektetők emiatt jelentős károkat szenvedtek el. A 80 milliárd dollár értékű Enron vállalat végül 2001. december 2-án csődöt jelentett. Bukása azonban – egyéb más, színlelt gazdasági tevékenységet folytató vállalat befektetőket történő megtévesztő tevékenysége mellett – arra a társadalmi és gazdasági igényre irányította a figyelmet, hogy alkalmas jogi eszközrendszer szükséges az ilyen és hasonló jellegű vállalati visszaélések megakadályozására (Ambrus István – Farkas Ádám: A compliance alapkérdései. Az etikus vállalati működés elmélete és gyakorlata. Wolters Kluwer, Budapest, 2019, 35–37. o.; az Enron ügy részletes ismertetését és elemzését lásd: Kecskés András: Az Enron botrány és az üzleti jog rohadt almái. Magyar Jog, 2008/6. sz., 429–440. o.). A botrány ráirányította a figyelmet a felelős társaságirányítás igen szenzitív kérdéseire, nevezetesen például arra, hogy miképpen kell mérlegelni a szervezet vezetőinek a szervezet, saját tagjai, valamint részvényesei érdekeit, hol és hogyan kell ahhoz beavatkozni, hogy megóvják a szervezetet és ezáltal a szervezetben bízó befektetőket egy későbbi csődtől, hiszen a színlelt gazdasági tevékenység folytatása során kifejezetten jól jártak azok a befektetők, akik jó időben érvényesítették igényeiket, nagyot buktak ugyanakkor azok a befektetők, akik a csőd elszenvedői voltak. Ha tehát globálisan tekintjük át a szervezet működését, láthatjuk, hogy vannak olyanok, akik bizonyos időpillanatban jól jártak az adott gazdasági tevékenység folytatásával (így maga a szervezet is), vannak azonban, akik nem. Ez a megállapítás arra irányítja a figyelmet, hogy a szervezet elemi érdeke kell, hogy legyen kiegyensúlyozott működése, amely ugyan nem jelent kockázatkerülést, ugyanakkor compliance kötelesség annak megállapítása, meghatározása, milyen tevékenység, üzleti magatartás bírhat olyan hatással, amely a szervezetet, valamint tagjainak, befektetőinek érdekeit hosszú távon nem veszélyezteti. Bűncselekmény megvalósítása egészen biztosan olyan tevékenység, amely nyereség ellenére sem tolerált.

Az Enron-botrány tehát egyike volt azon ügyeknek, amelyek lépésre kényszerítették a politikát is a tekintetben, hogy a további hasonló botrányokat, pénzügyi veszteségeket, befektetői érdeksérelmeket megakadályozzák. A 2002-es SOX-törvény rendkívül szigorú belső ellenőrzési szabályrendszert épített ki, amely éles kritika tárgyát képezte mind a jogtudományban, mind pedig a joggyakorlatban. A SOX a befektetők védelmét a beszámolók megbízhatóságának és pontosságának javításával kívánja megvalósítani. A törvény egyebek mellett kötelezővé tette az ötévenkénti könyvvizsgálói cserét, továbbá megtiltotta, hogy munkavállalók képviseltessék magukat az adott szervezet működését szolgáló, valamint felügyeletét ellátó bizottságokban. A reformok érdekében a törvény létrehozott egy új ellenőrző bizottságot a független könyvvizsgáló cégek számára, amely felé beszámolási kötelezettsége áll fenn a törvény hatálya alá tartozó szervezeteknek. A SOX kötelezővé teszi a társaságok vezérigazgatói és pénzügyi vezetői által elvégzendő értékelést a belső kontrollokra vonatkozóan, emellett tilalmazza a vállalati kölcsönök folyósítását a felsővezetők számára. A SOX további érdekessége annak extraterritoriális hatálya, amely azt jelenti, hogy hatálya kiterjed minden olyan szervezetre, amely az Egyesült Államok értékpiacán jegyzi magát, így akár magyar (valamint egyéb európai) szervezetre is közvetlenül vonatkozhatnak a SOX szigorú előírásai (Ambrus István – Farkas Ádám: A compliance alapkérdései. Az etikus vállalati működés elmélete és gyakorlata. Wolters Kluwer, Budapest, 2019, 37. o.; Kecskés András: Az Enron botrány és az üzleti jog rohadt almái. Magyar Jog, 2008/6. sz., 438. o.).

1.3. A compliance fejlődése Európában

1.3.1. Németország

Ahogyan az Egyesült Államokban egy nagy (valamint több kisebb) vállalati botrány vezetett oda, hogy a vállalati megfelelőség vizsgálata és garantálása hangsúlyosabb szerepet kapott, mint előtte valaha, úgy e folyamat lejátszódása Európában is megfigyelhető. Habár a fent említett Enron-botrány, valamint az egyéb szervezeti visszaélések az európai figyelmet is ráirányították a felelős vállalatirányítás fontosságára, mégis fontos mérföldkő volt az európai compliance-diskurzus megindulása szempontjából az ún. német Siemens-botrány. A 2006-ban kirobbanó korrupciós botrány lényege a következő volt: a német Siemens vegyes ipari és energetikai konszern alkalmazottjai bizonyos megrendelések elnyerése céljából 2000 és 2006 között a világ számos országára kiterjedő korrupciós ügyleteket bonyolítottak le. Feketekasszákat hoztak létre a világ számos országában, különböző külföldi fantomcégeken keresztül felsővezetők bankszámláira utaltak pénzeket, egészen pontosan színlelt szerződéseket kötöttek nem létező tanácsadói feladatok ellátására, majd a pénzt a célszemélyek bankszámlájára utalták (Schlösser, Jan: Der Schaden der Siemens-Entscheidung. Onlinezeitschrift für Höchstrichterliche Rechtsprechung zum Strafrecht, 2009/1. sz., 19–28., 19–20. o.).

A Siemens-ügy volt az első olyan eset, amelynek kapcsán a Német Legfelsőbb Bíróság – Bundesgerichtshof (BGH) – kimerítően foglalkozott a szabályszerű compliance szervezet kiépítésének követelményével, illetve e rendszer elégtelen kialakítása kapcsán a szervezet vezető tisztségviselőinek vonatkozásában felmerülő (büntetőjogi) felelősség kérdésével. Ennek oka mindenekelőtt az, hogy érthetetlen volt, hogy ilyen mértékű és számosságú korrupciós ügylet lefolytatása, hatalmas mennyiségű pénzek mozgása és eltűnése miképpen nem tűnt fel egy olyan szervnek vagy személynek sem, amely/aki a szervezet alkalmazottjainak, tagjainak, és egyébként a szervezet tevékenységének szabályszerű működését ellenőrizni hivatott, így az ügyben fokozott figyelem irányult a vezető tisztségviselők, felügyelőbiztossági tagok, valamint könyvvizsgálók felelősségének vizsgálatára. Amellett, hogy ez az ügy ráirányította a figyelmet a mai értelemben vett criminal compliance-kérdések vizsgálatának fontosságára, számos büntetőjog-dogmatikai kérdést is felvetett, így például azt, hogy miképpen lehet büntetőjogi értelemben beszámítani a szervezet alkalmazottjainak, dolgozóinak magatartását a vállalkozás vezetői szintjén. A bíróság a Siemens-ügyben megállapította, hogy a vádlott megsértette a részvénytársaságok tagjait törvény alapján terhelő általános gondossági kötelezettséget, amely kötelezettség tartalmilag magában foglalja többek között a szervezet tagjai számára kötelezettséget vagy tilalmat megállapító normák betartását, valamint hogy a vezető tisztségviselőt terhelő implicit többletkötelezettség e normák betartatása. A vezető tisztségviselők a tiltó normák vonatkozásában nem pusztán passzív magatartásra kötelezettek, hanem – az őket terhelő felügyeleti kötelezettség keretei között – felelősséggel tartoznak azért is, hogy a vállalkozás oly módon legyen irányítva, hogy e jogsértések ne történhessenek meg. Így a vezetői, illetve felügyelői szinten a szervezet érdekében realizált „szemhunyás” büntetőjogi felelősséget eredményez. Tehát a korrupciómegelőzési kötelezettség képezi a szervezet tagja, dolgozója által elkövetett bűncselekményért a felelősségbeszámítás alapját (Beckmann, Martin: Haftung für mangelhafte Compliance-Organisation: Ein Thema auch für GmbH-Geschäftsführer. GmbH Report, 2014/8. sz., 113–114.).

A Siemens-ügy óta számos olyan eset történt, amely a criminal compliance egyes részkérdéseinek előtérbe helyezésével dinamikus jogfejlődést eredményezett Németországban. Ennek megfelelően előtérbe került a vállalkozás vezetőinek felelősségre vonhatósága büntetőjogi általános részi szabályok szerint, a vezető tisztségviselőt terhelő felügyeleti-ellenőrzési kötelezettség mint a mulasztásos bűnsegélyért való felelősség alapját képező speciális jogi kötelezettség, valamint a vezető tisztségviselő felelősségre vonhatósága közvetett tettesség elkövetői alakzat alapján, az ún. Täter hinter dem Täter, azaz „tettes a tettes mögött” konstrukció alkalmazásával [Rotsch, Thomas: Criminal Compliance – Begriff, Entwicklung und theoretische Grundlegung. In: Rotsch, Thomas (szerk.): Criminal Compliance. Nomos, Baden-Baden, 2015, 58–61. o.; Molnár Erzsébet: A gazdálkodó szervezet vezetőjének speciális büntetőjogi felelőssége. Iurisperitus, Szeged, 2020, 96–98. o.].

1.3.2. Egyesült Királyság

Az Egyesült Királyságban 2010-ben fogadták el, majd 2011. július 1-jén lépett hatályba a világ egyik legszigorúbb antikorrupciós törvénye, a UK Bribery Act. A törvény az egyesült államokbeli FCPA-hoz hasonlóan abban az esetben, ha vállalkozáson belül kerül sor korrupciós magatartás kifejtésére, a jogi személy önálló büntetőjogi felelősségének megállapítását teszi lehetővé abban az esetben, ha a jogi személy elmulasztotta a vesztegetést megakadályozni. A törvény célja az, hogy ne csak a szinguláris, hanem a szisztematikus korrupciós bűnözés megakadályozását, megelőzését szolgálja, garantálja. A Bribery Act szigora abban is megmutatkozik, hogy az említett rendelkezésének tárgyi hatálya nemcsak a brit vállalkozásokra terjed ki, hanem rendelkezései valamennyi olyan szervezetre is vonatkoznak, amely részben vagy egészben az Egyesült Királyságban fejt ki tevékenységet [Bribery Act 7. § 5. bek. b) pont]. A törvény alapján a vállalkozás büntetőjogi felelőssége fennáll abban az esetben, ha vállalkozáshoz kapcsolódó személy bárhol a világon korrupciós bűncselekményt követ el a szervezet érdekében. Különösen e rendelkezést illette heves kritika azon államok által, amelyek nem ismerik, illetve nem ismerték el a jogi személyek büntetőjogi felelősségre vonhatóságát, hiszen a Bribery Act fent említett tárgyi hatálya tulajdonképpen ezen jogrendszerekbe is beszivárogtatta ezt a felelősségi formát. A „jogelkerülés” lehetőségére ilyen esetben legfeljebb az adott állam joghatósági szabályai alapján kerülhetett sor. Criminal compliance szempontból különös jelentőséggel bír a Bribery Act 7. § 2. bekezdése, amely a vállalkozás felelősség alóli mentesülését biztosítja abban az esetben, ha a szervezet bizonyítani tudja, hogy megfelelő compliance-rendszert épített ki [Rotsch, Thomas: Criminal Compliance – Begriff, Entwicklung und theoretische Grundlegung. In: Rotsch, Thomas (szerk.): Criminal Compliance. Nomos, Baden-Baden, 2015, 53–56. o.].

1.3.3. Ausztria

Ausztriában rendkívül előremutató a vállalati megfelelés szervezeti implementálása, valamint a szervezeti „compliance-attitűd” jelenléte, hiszen e tekintetben immáron egyértelmű normatív keretrendszer is elősegíti azt, hogy a compliance szabály- és intézményrendszert minél több szervezet magáévá tegye. Ausztriában 2006-ban lépett hatályba a szervezetek büntetőjogi felelősségéről szóló törvény [Bundesgesetz über die Verantwortlichkeit von Verbänden für Straftaten (Verbandsverantwortlichkeitsgesetz – VbVG)], amely törvény nagyban előmozdította a compliance-struktúrák kialakítását. Criminal compliance szempontból különösen jelentős figyelmet kell szentelni az osztrák szervezeti diverziós lehetőségekre, amelyek meghatározott feltételek fennállása mellett lehetővé teszik a szervezet számára a büntetőjogi út, valamint az ezzel együtt számára oly káros reputációvesztés elkerülését. A VbVG 18. §-a biztosítja az ügyésznek azt a jogot, miszerint ejtheti a vádat a szervezettel szemben egyebek mellett abban az esetben, ha a szervezet gondatlansága a szervezet tagja, dolgozója vagy vezetője által elkövetett bűncselekmény megelőzése vonatkozásában nem volt súlyos, azaz igazolható, hogy a szervezet egyébként a szervezeti visszaélések megelőzése és feltárása érdekében hatékony compliance rendszert hozott létre. Már önmagában az itt kiemelt diverziós feltétel fokozottan érdekeltté teszi a szervezetet abban, hogy előtérbe helyezze a compliance-struktúra kialakítását. Arra az esetre, ha a szervezet a törvény megengedő rendelkezései alapján sem mentesülhet a büntetőeljárás lefolytatásának terhe alól, úgy a VbVG még mindig normatíve fűz kedvezményeket a szervezeti compliance-rendszer kiépítéséhez, abban az esetben is, ha az nem volt optimálisan kiépített a szervezeti visszaélés elkerülésére. Enyhítő körülményként kell a büntetőeljárás során figyelembe venni, ha egyébként a szervezet rendelkezett compliance-rendszerrel [VbVG 5. § (3) bek. 1. pont], valamint azt is, ha a szervezet a bűncselekmény elkövetése után implementált szigorú compliance intézkedéseket annak érdekében, hogy a jövőbeni bűncselekményeket elkerüljék [VbVG 5. § (3) bek. 5. pont]. [Schumann, Stefan – Soyer, Richard: A vállalati büntetőjogi megfelelés (criminal compliance) szerepe a közpénzek védelmében. In: Farkas Ákos – Gerhard Dannecker – Jacsó Judit (szerk.): Az Európai Unió pénzügyi érdekei védelmének büntetőjogi aspektusai. Wolters Kluwer, Budapest, 2019, 393–397. o.]

2. A compliance jelentősége a jogászi munkában és egyes alkalmazási területei

2.1. A compliance-rendszer működtetésének felelősei

A compliance rendeltetéséből és céljából in abstracto is meghatározó, hogy milyen kötelezettségeket, illetve követelményeket ró a vállalati szférában tevékenykedő személyekre, akik képzettségüket tekintve nem ritkán jogászok. A cél mindenekelőtt olyan normatív rendelkezések implementálása, valamint azok kikényszerítéséhez szükséges eszköz- és kontrollrendszer kiépítése, amely a szervezeti felelősségelkerülést célozza azáltal, hogy minél hatékonyabb mértékben akadályozza meg a szervezeti visszaélések elkövetését, illetve elkövetés esetén azok felderítetlenül maradását. Ahogyan az Ambrus–Farkas szerzőpáros megfogalmazza: vállalati jogászi feladat annak meghatározása, hogy „mit kell, és mit nem szabad tenni a vállalat működése során” (Ambrus István – Farkas Ádám: A compliance alapkérdései. Az etikus vállalati működés elmélete és gyakorlata. Wolters Kluwer, Budapest, 2019, 20. o.). A megfelelő compliance-rendszer kiépítéséért és működtetéséért elsősorban a szervezet vezetőjét terheli felelősség. Tekintettel azonban arra, hogy – különösen nagyvállalat esetén – a szervezet vezető tisztségviselője nem képes minden feladatot ellátni (és ez működés szempontjából nem is lenne hatékony), elengedhetetlen a szervezeten belüli feladatdelegálás. Mindazonáltal a vezetői szinten lévő személyekkel szemben támasztott compliance kötelezettség lehet csak kellőképpen hatékony eszköz ahhoz, hogy valóban compliance-konform szervezeti kultúra épülhessen ki, a szervezeti hierarchiából eredően a vezetői szinten lévők képesek ugyanis arra, hogy a szervezeten belüli magatartást intézményesült formában determinálják. Éppen ezért abban az esetben, ha e kötelezettségüket nem teljesítik, a következő cím alatt tárgyalt legsúlyosabb felelősségi formák megállapítására is sor kerülhet velük szemben. A compliance kötelezettség mint kötelezettségdelegálás tárgya rendkívül érdekes téma. Kérdés az, hogy a büntetőjogi felelősség szempontjából miképpen értékelendő, ha a más által elkövetett bűncselekmény megakadályozására alkalmas kötelezettséget a kötelezettség eredeti címzettje jogszerű aktussal, illetve a szervezeti szokásoknak megfelelő módon másra átruházta, azaz a kötelezettség teljesítését általános vagy eseti jelleggel delegálta. Ebben az esetben a kötelezettség eredeti címzettje nem mentesül az eredetileg őt terhelő kötelezettség alól, hiszen vonatkozásában immáron compliance kötelezettségként a compliance-tevékenység ellátására alkalmas személy kiválasztása, felügyelete, valamint ellenőrzése jelenik meg. Tehát a compliance kötelezettségétől a szervezet vezetője nem szabadulhat meg (Bock, Dennis: Criminal Compliance. Nomos, Baden-Baden, 2011, 704. o.). Ebben az esetben tehát a kötelezettség végrehajtásának, teljesítésének kötelezettsége kerül átruházásra, viszont maga a kötelezettség ettől még a delegáló személyt fogja terhelni. A delegáció tehát felelősséget keletkeztet. Ebben az esetben a szervezet vezetőjét terhelő felelősség is erőteljesebben jelenik meg, mint delegáció hiányában.

A vállalati szférában compliance-tevékenységek ellátására, kockázatok felmérésére, elemzésére indokolt olyan személy alkalmazása, aki kifejezetten csak e területtel foglalkozik. Tipikusan a nagyvállalatoknál elterjedt ebből a célból az ún. compliance officer pozíciója, aki alapvetően felel a vállalat jogszerű és etikus működéséért, és tevékenysége, valamint felelőssége is nem ritkán független a szervezet vezetőjétől, azaz nem az imént tárgyalt delegáció esetköréről van szó. Ebben az esetben őt (is) terheli felelősség megfelelő compliance keretrendszer kiépítéséért, és amennyiben e kötelezettségének nem tesz eleget, akkor úgy vonható felelősségre, mint a szervezet felügyeletéért, ellenőrzéséért felelős személy.

2.2. A non-compliance következményei

A compliance normák, etikai elvek nem követése számos negatív következménnyel, illetve jogkövetkezménnyel járhat a szervezet életében, kezdve egészen onnan, hogy a szervezeti visszaélések megvalósulásának elkerülését célzó rendelkezések megsértése, megkerülése, avagy ilyen célt szolgáló rendelkezések és intézkedések implementálásának elmaradása fokozza annak kockázatát, hogy a szervezeten belül adott esetben büntetőjogi relevanciával bíró visszaélés valósul meg. A szervezet ebből a szempontból pedig már a kockázatfokozást sem engedheti meg magának.

A rizikófokozás könnyen vezethet oda, hogy a szervezet valamely tagja, dolgozója, vagy a szervezet érdekében tevékenységet végző személy, avagy maga a szervezet vezetője vagy felügyeleti pozíciót betöltő személy a szervezet érdekében bűncselekményt követ el, amely megfelelően működő compliance-rendszer mellett elkerülhető lett volna. Ha tehát a compliance-rendszer elégtelen működésére vezethető vissza az, hogy a szervezet érdekében realizált bűncselekmény megvalósulhatott, akkor a non-compliance-ből eredő jogkövetkezmények a büntetőjog síkján terhelik mind a jogi személyt (gazdálkodó szervezetet), mind pedig a szervezet vezetőjét, felügyeletre vagy ellenőrzésre feljogosított tagját, dolgozóját, avagy a szervezet érdekében eljáró személyt. A non-compliance indukálta kockázatok, szankcióval való fenyegetettség, financiális veszteség, valamint reputációvesztés lehetősége tehát mind a szervezet, mind pedig a tagok, dolgozók oldalán potenciálisan jelentkező veszélyt jelent.

2.2.1. A jogi személy büntetőjogi szankcionálhatósága

Magyarországon nem detektálható olyan nagy skandalum, amely a criminal compliance kérdéskörére irányítaná a társadalom és a politika fókuszát, mint azt az Egyesült Államokban vagy Németországban láthattuk. Mindazon fejlődési folyamat azonban, amely az USA-ban és Európában e tekintetben különösen a 2000-es években zajlott, hazánkra is hatással volt. Az első, és egyben legszembetűnőbb criminal compliance relevanciával bíró normatív rendelkezés a jogi személlyel szemben alkalmazható intézkedésekről szóló 2001. évi CIV. törvény (Jszbt.) létrehozása volt. A Jszbt. lehetőséget teremt a gazdálkodó szervezettel szemben büntetőjogi szankció megállapítására abban az esetben, ha a Büntető Törvénykönyvben meghatározott szándékos bűncselekményt a jogi személy vezető tisztségviselője vagy a képviseletre feljogosított tagja, alkalmazottja, illetve tisztségviselője, cégvezetője, valamint felügyelőbizottságának tagja, illetve ezek megbízottja a jogi személy tevékenységi körében követte el, ha a bűncselekmény elkövetése a jogi személy javára előny szerzését célozta vagy eredményezte, vagy a bűncselekményt a jogi személy felhasználásával követték el [Jszbt. 2. § (1) bek. a) pont]. Büntetőjogi szankcióval sújtható továbbá a jogi személy akkor is, ha a szándékos bűncselekményt a jogi személy tagja vagy alkalmazottja a jogi személy tevékenységi körében követte el, és a vezető tisztségviselő, a cégvezető, illetve a felügyelőbizottság irányítási vagy ellenőrzési kötelezettségének teljesítése a bűncselekmény elkövetését megakadályozhatta volna, feltéve, hogy a bűncselekmény elkövetése a jogi személy javára előny szerzését célozta vagy eredményezte, vagy a bűncselekményt a jogi személy felhasználásával követték el [Jszbt. 2. § (1) bek. b) pont]. Akkor is megállapítható továbbá büntetőjogi szankció a jogi személlyel szemben, ha a bűncselekmény elkövetése a jogi személy javára előny szerzését eredményezte, vagy a bűncselekményt a jogi személy felhasználásával követték el, és a jogi személy vezető tisztségviselője vagy a képviseletre feljogosított tagja, alkalmazottja, illetve tisztségviselője, cégvezetője, valamint felügyelőbizottságának tagja a bűncselekmény elkövetéséről tudott [Jszbt. 2. § (2) bek.].

Mindenekelőtt fontos rögzíteni, hogy a jogi személy büntetőjogi szankcionálhatósága nem szinonim a jogi személy büntetőjogi felelősség terminológiával. Az individuális büntetőjogi felelősség elvének megfelelően a jogi személy továbbra sem vonható felelősségre, ugyanakkor járulékos jelleggel, a fent említett feltételek mellett vele szemben büntetőjogi intézkedések alkalmazhatók (Fantoly Zsanett: A jogi személy büntetőjogi felelőssége. HVG-ORAC, Budapest, 2008, 193. o.). A természetes személy által elkövetett bűncselekményt ugyanakkor a jogi személynek beszámítani rendeli. A Jszbt. valamennyi bűncselekmény megvalósítása esetére kilátásba helyezi a jogi személlyel szemben intézkedés alkalmazásának lehetőségét, azaz nem határozza meg a szervezeti relevanciával bíró bűncselekmények körét. A releváns alapbűncselekménnyel kapcsolatban egyetlen szűkítést tesz: kizárólag szándékos bűncselekményhez járulhat jogi személyt terhelő szankció. Habár normatív szűkítés hiányában bármilyen törvényi tényállás releváns alapbűncselekmény lehet, mégis indokolt e helyen is tekintettel lenni a fentebb említett szervezeti relevancia fogalommal, hiszen tipikusan olyan bűncselekmények válnak a jogi személynek beszámíthatóvá, amelyek alapvetően szervezeti relevanciával bírnak (Sántha Ferenc: A jogi személy büntetőjogi felelősségéről. KJK–KERSZÖV, Budapest, 2002, 43–46. o.).

Érthető feltételmeghatározás, hogy a jogi személy részére előnyszerzés célzatával való bűncselekményelkövetés beszámítást megalapozó tényező. Érdekes ugyanakkor a rendelkezés azon fordulata, miszerint a jogi személy felhasználásával történő deliktummegvalósítás akkor is beszámítást alapoz meg, ha egyébként a bűncselekmény megvalósítására nem a jogi személy érdekében került sor. Ennek az az oka, hogy a jogi személy felhasználásával történő bűncselekményelkövetés mint feltétel meghatározása lehetővé teszi, hogy olyan alapbűncselekmény más által történő realizálása esetén is büntetőjogi intézkedést lehessen alkalmazni a jogi személlyel szemben, amelynek elkövetése nem előnyszerzést célzott a jogi személy részére. Így releváns alapbűncselekmény lehet például a terrorizmus finanszírozása is.

2.2.2. A gazdálkodó szervezet vezetőjének büntetőjogi felelőssége

A jogi személlyel szemben alkalmazható büntetőjogi intézkedések magyar jogrendszerben történő megjelenése mellett szintén a 2000-es évek elején jelentek meg olyan különös részi törvényi tényállások, amelyek expressis verbis büntetni rendelik a gazdálkodó szervezet vezető tisztségviselőjét, valamint más, a tényállásban meghatározott tettesi kört abban az esetben, ha a szervezet tagja vagy dolgozója bűncselekményt követ el. A speciális vezetői felelősségi deliktumok mellett a gazdálkodó szervezet vezetőjének felelőssége a szervezet tagja vagy dolgozója által elkövetett bűncselekményhez kapcsolódóan a részesség általános szabályai szerint is megállapíthatók. A két felelősségi alakzat egymástól való elhatárolása szükséges. Annak oka, hogy a non-compliance egyik fókuszpontja büntetőjogi felelősségmegállapítás szempontjából is a vezető tisztségviselő, valamint a szervezet egyéb, felügyeletre, illetve ellenőrzésre feljogosított tagjai, dolgozói, az, hogy a gazdálkodó szervezet hierarchikus felépítése miatt tipikusan annak vezetője az, akinek jogilag és ténylegesen lehetősége (és kötelessége) van arra, hogy a szervezeten belül történő eseményeket befolyásolja. Így felelősséget kell viselnie azért, ha a szervezeten belül, a felügyeleti-ellenőrzési jogköre alá tartozó tag vagy dolgozó büntetőjogilag releváns cselekményt követ el.

E fejezetben kizárólag a gazdálkodó szervezet vezetőjének a más által elkövetett bűncselekményhez kapcsolódóan fennálló büntetőjogi felelősségének kérdésével foglalkozunk, a későbbiekben lesz szó azon deliktumokról, amelyek önálló tettesként történő megvalósítása a szervezet vezetője oldalán a járulékosság szabályának felhívása nélkül is büntetőjogi felelősséget eredményez.

Tekintettel arra, hogy a speciális felelősségi deliktumok tettesi kvalifikációjának meghatározása okán ezen alpont A gazdálkodó szervezet vezetőjének büntetőjogi felelőssége címet kapta, fontos előkérdés annak megfogalmazása, hogy büntetőjogi felelősségmegállapítás, valamint criminal compliance szempontból mit jelent a gazdálkodó szervezet. A Btk. értelmező rendelkezése szerint gazdálkodó szervezet „a polgári perrendtartás szerinti gazdálkodó szervezeten kívül az a szervezet is, amelynek gazdálkodó tevékenységével összefüggő polgári jogi kapcsolataira a polgári perrendtartás szerint a gazdálkodó szervezetre vonatkozó rendelkezéseket kell alkalmazni” [Btk. 459. § (1) bek. 8. pont]. Ez a rendelkezés nem tekinthető szoros értelemben vett értelmező rendelkezésnek, ugyanis a Btk. nem ad tartalmi választ arra, hogy milyen entitások tekintendők gazdálkodó szervezetnek. Utaló normának tekintendő csupán azzal, hogy explicit kifejezésre juttatja a háttérnormaként alkalmazandó törvényt, annak megállapításán azonban nem terjeszkedik túl. A fogalmi kereteket kitöltő háttérnorma a polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény (Pp.).

A továbbiakban az elemzés szempontjából a gazdálkodó szervezet vezetője, valamint a szervezet vezetője, vezető tisztségviselője fogalmat használom, ám alatta értem mindazon tettesi kört, amelyet a jogalkotó a Btk. 293. § (4)–(5) bekezdésében, valamint a Btk. 397. §-ban megfogalmaz.

2.2.2.1. A gazdálkodó szervezet vezetőjének mulasztásos bűnsegélyért fennálló felelőssége

A jogi személy, gazdálkodó szervezet vezetőjének büntetőjogi felelőssége a járulékosság szabályának felhívása mellett megállapítható mulasztásos bűnsegély részesi alakzat alapján [Btk. 14. § (2) bek.] abban az esetben, ha a vezető tisztségviselőt ún. speciális jogi kötelezettség terhelte a tekintetben, hogy elhárítsa a szervezet tagja, avagy dolgozója által elkövetett bűncselekményt, ám a szervezet vezetője e speciális jogi normából eredő deliktumelhárítási kötelezettségének szándékosan nem tesz eleget. A mulasztásos bűnsegély mint részesi alakzat megállapításához fontos előkérdés annak rögzítése, hogy mi az a nem büntetőjogon, hanem más jogági normán alapuló szabály, amely alapján a szervezet vezetőjét egyáltalán az a kötelezettség terheli, hogy a hierarchikus szervezetben a felügyelete, illetve ellenőrzése alá tartozó személy által elkövetett bűncselekmény megakadályozására köteles. A büntetőjog által is elismert speciális jogi kötelezettségek körének részét képezik a másért, harmadik személyért való felelősség különböző esetei is, amelynek alapját tipikusan magánjogi normák képezik. Emellett a hazai szakirodalom külön, nemtevésért való felelősséget megalapozó esetkörként nevesíti mind a polgári jogi szerződésen, mind pedig a munkaviszonyon, munkavégzésre irányuló jogviszonyon, tagsági viszonyon, illetőleg az ezekből eredő munkaköri kötelezettségen alapuló speciális jogi kötelezettséget (Nagy Ferenc: Anyagi büntetőjog. Alapvetések és a bűncselekmény tana. Iurisperitus, Szeged, 2020, 166–167. o.). A speciális jogi kötelezettséget meghatározó szabályok mondják ki azt, hogy a felelős személy a meghatározott védendő érdekek biztonsága érdekében milyen konkrét aktív magatartások tanúsítására köteles. Ezeknek az előírt aktivitásoknak a nemteljesítése jelenti tehát a kötelezett büntetőjogi értelemben vett mulasztásának tartalmát. Mindezek alapján a jogi személy vezetőjét speciális jogi kötelezettség terheli azért, hogy a szervezetben büntetőjogi értelemben potenciális veszélyforrásként megjelenő tagok, alkalmazottak ne kövessenek el a szervezet érdekében, a szervezet felhasználásával, avagy a szervezet javára olyan bűncselekményt, amellyel harmadik személy érdekeit, avagy közérdeket sértenek. Ezen általános, harmadik személy magatartásáért mint uralom alatt tartandó veszélyforrásért fennálló felelősség adja meg a mulasztásos bűnsegélyért fennálló felelősség normatív alapját. A mulasztás mint a bűnsegély elkövetési magatartása megvalósulásához természetesen az általános szabályok szerint szükséges az is, hogy a szervezet vezetőjének cselekvési lehetősége és képessége álljon fenn a más által kifejtett magatartás megakadályozásához. Szubjektív oldalt tekintve, a bűnsegély kizárólag szándékos lehet, azaz csak akkor állhat fenn a szervezet vezetőjének felelőssége mulasztásos bűnsegélyért, ha tudott arról, hogy a szervezet tagja vagy dolgozója (fogalmát lásd később) meghatározott bűncselekményt követ el, és kívánta azt, hogy kötelességellenes nemtevése hozzájáruljon a deliktum megvalósításához, avagy belenyugodott abba, hogy mulasztása előmozdítja, illetve nem akadályozza meg azt, hogy más bűncselekményt kövessen el.

Az alábbiakban álljon itt néhány példa arra, hogy in abstracto milyen vezetői kötelezettségek képezhetik a mulasztás normatív alapját. A magánjogi culpa in eligendo felelősségi forma alapján a munkavállaló alkalmazásának ténye non-compliance felelősséget megalapozó tényező lehet (Hilgers, Benno Maria: Verantwortlichkeit von Führungskräften für Handlungen ihrer Mitarbeiter. Vergleichende Untersuchung zum französischen und deutschen Strafrecht. Beiträge und Materialen aus dem Max-Planck-Institut für ausländisches und internationales Strafrecht, Freiburg, 2000, 29. o.). Ennek az az oka, hogy a szervezet vezetőjének a kötelezettsége már a megfelelő személy kiválasztása a betöltendő állásra, ugyanis az elvégzendő feladatnak és a kiválasztott személy kompetenciáinak találkozni kell. Amennyiben a munkáltató eleve olyan személlyel létesít munkaviszonyt (avagy a szervezet képviselője tagsági jogviszonyt), aki már a jogviszony keletkezése pillanatában alkalmatlan a munka elvégzésére, és a már itt megjelenő alkalmatlansága implicite magában foglalja annak a veszélyét, hogy e személy releváns alapbűncselekményt követ el, úgy a munkavállaló kiválasztására vonatkozó kötelezettség teljesítése alkalmas lehet arra, hogy egy majdani non-compliance magatartás indíciuma legyen. Szintén a magánjogi culpa in instruendo alapján felelősséggel tartozik a szervezet vezetője a felügyelt személy utasításokkal való ellátásáért, a munkavállaló kioktatásáért, felvilágosításáért, valamint utasításokkal való ellátásáért. Ez a magánjogi kötelezettség is megjelenhet mint speciális jogi kötelezettség a büntetőjogi felelősség síkján.

2.2.2.2. A gazdálkodó szervezet vezetőjének speciális büntetőjogi felelőssége

A gazdálkodó szervezet vezető tisztségviselőjének a más által elkövetett bűncselekményhez járulva fennálló büntetőjogi felelősséget megalapozó sui generis törvényi tényállások 2003-ban jelentek meg a Btk.-ban. A jogalkotó két bűncselekményhez, az aktív hivatali vesztegetéshez (Btk. 293. §), valamint a költségvetési csaláshoz (Btk. 396. §) kapcsolódóan hozott létre ún. speciális vezetői felelősségi deliktumot, amelyek dogmatikailag bűnkapcsolatnak tekintendők. Ezek a deliktumok a Btk. 293. § (4)–(5) bekezdéseiben szabályozott, az aktív hivatali vesztegetéshez kapcsolódó felügyeleti vagy ellenőrzési kötelezettség elmulasztása, valamint a Btk. 397. §-ban deklarált költségvetési csaláshoz kapcsolódó felügyeleti vagy ellenőrzési kötelezettség elmulasztása. Szabályozási hátterüket tekintve fontos megemlíteni, hogy a felelősségi konstrukciónak a magyar jogrendszerbe történő beültetésére nemzetközi jogi instrumentumok kötelezték a honi jogalkotót (PIF Egyezmény 3. cikk, valamint az EU Antikorrupciós Egyezményének 6. cikke rendelkezik a vállalkozások vezetőinek büntetőjogi felelősségéről). A 2017-ben elfogadott PIF Irányelv a PIF Egyezmény hatályon kívül helyezéséről rendelkezik. Megjegyzendő, hogy a PIF Irányelv már nem tartalmazza a vállalkozás vezető tisztségviselőjének felelősségre vonatkozó rendelkezést.

Tekintettel arra, hogy a két speciális vezetői felelősségi alakzat dogmatikai konstrukciója közel azonos, valamint azok létének kriminálpolitikai indoka is megegyezik, a két bűncselekményt együtt elemzem. Az egyes tényállási elemek értelmezését megelőzően szükséges azonban globálisan látni, hogy mi is alapozza meg egészen pontosan a szervezet vezetőjének speciális büntetőjogi felelősségét. A deliktumok büntetni rendelik a gazdálkodó szervezet vezetőjét, avagy a szervezet ellenőrzésre vagy felügyeletre feljogosított tagját, dolgozóját, illetve a szervezet érdekében tevékenységet végző személyt abban az esetben, ha a gazdálkodó szervezet részére vagy érdekében tevékenységet végző személy aktív hivatali vesztegetést, avagy annak tagja vagy dolgozója költségvetési csalást követ el, és a vezető tisztségviselő felügyeleti-ellenőrzési kötelezettségének teljesítése az alapbűncselekmény elkövetését megakadályozhatta volna, avagy éppen az elkövető mulasztása teszi lehetővé azt, hogy a bűncselekményt a tag vagy dolgozó elkövesse. A vizsgált speciális vezetői felelősségi deliktumok kiterjesztik a gazdálkodó szervezet vezetőjének büntetőjogi felelősségét az imént tárgyalt mulasztásos bűnsegély részesi alakzathoz képest azáltal, hogy a vezetői mulasztás és a más által elkövetett alapbűncselekmény között nem kell (sőt nem szabad), hogy szubjektív kapcsolat álljon fenn. Ez azt jelenti, hogy abban az esetben valósulhat meg az e cím alatt elemzett felelősségi alakzat, ha a mulasztásos bűnsegély alapján felelősség nem állapítható meg, azaz a mulasztásos bűnsegély fennállásához szükséges szubjektív oldal (szándékosság) hiányzik.

A speciális vezetői felelősségi deliktumok által védett érdek, jogi tárgy elsődlegesen annak a bűncselekménynek a jogi tárgya, amelyhez e deliktumok járulnak. Másodlagosan azonban definiálható egy olyan védendő érdek, amely mindkét deliktumnál meghatározható: a gazdálkodó szervezetek rendjének megtartásához, szabályszerű működéséhez fűződő érdeket. Ez a jogi tárgy az, amelyen keresztül voltaképpen szembetűnő módon reprezentálható a speciális vezetői felelősségi deliktumok mint criminal compliance szankciós normák jelentősége. A szervezet szabályszerű működéséhez fűződő általános érdek tartalmi legitimációját az adja, hogy a gazdálkodó szervezet személyek és dolgok összessége, amelyek így összességükben mint veszélyforrás, mint kockázati tényező jelenhetnek meg a társadalom tagjai számára, így megfelelő belső szervezeti rend kialakítása és fenntartása nemcsak szervezeti, hanem társadalmi érdek is, ezért mint a társadalom tagjait védő érdek, jogi tárgyként definiálható.

A bűncselekmények elkövetési magatartása a felügyeleti vagy ellenőrzési kötelezettség teljesítésének elmulasztása. A vezető vétkessége formálisan tehát kizárólag a kötelezettségszegésen alapszik, a jogellenesség tartalma abban áll. A magatartás a költségvetési csaláshoz kapcsolódó tényállásban expressis verbis e megfogalmazással jelenik meg, a hivatali vesztegetéshez kapcsolódó alakzat azonban nem tartalmazza a mulasztás kifejezést. A deliktum megfogalmazása azonban, miszerint „a felügyeleti vagy ellenőrzési kötelezettség teljesítése a bűncselekmény elkövetését megakadályozta volna”, implicite nem értelmezhető másképpen, minthogy az szintén kizárólag mulasztással realizálható. A mulasztás normatív alapját képező cselekvési kötelezettség a Btk.-n alapul, hiszen a törvényi tényállás expressis verbis kifejezésre juttatja, hogy mi az a cselekvési kötelezettség, amelynek nem teljesítése büntetőjogi felelősséget megalapozó tényező. A felügyeleti-ellenőrzési kötelezettség konkrét tartalmát más jogági normák adják meg, így az elkövetési magatartás szempontjából tulajdonképpen keretnormáról beszélhetünk. A felügyeleti-ellenőrzési kötelezettség forrása lehet jogszabály, szervezeti és működési szabályzatok, különböző munkaköri leírások határozhatják meg, valamint a kialakult szakmai gyakorlat is. A kötelezettség tartalmát tekintve a felügyelet, illetve ellenőrzés fogalmi körbe tartozik de facto tipikusan a szúrópróbaszerű ellenőrzés, a véletlenszerű vizsgálatok, valamint a felügyeletet és ellenőrzést biztosító technikai intézkedések alkalmazása is [Rotsch, Thomas: Criminal Compliance – Begriff, Entwicklung und theoretische Grundlegung. In: Rotsch, Thomas (szerk.): Criminal Compliance. Nomos, Baden-Baden, 2015, 75–76. o.].

Az ellenőrzési kötelezettség terjedelmét éppoly nehéz absztrakt módon megfogalmazni, ahogy a felügyeletnek sem adható egyetlen, annak tartalmát pontosan lefedő absztrakt definíció. Az ellenőrzési mechanizmusok kiépítésével kapcsolatban, a szervezeten belül munkát végző személyek vonatkozásában segítségül hívható azonban a munkajog, amely meghatározott elvek mentén behatárolni igyekszik azt, hogy meddig terjedhet a munkáltató ellenőrzési joga (kötelezettsége). Az ellenőrzési kötelezettség tartalma és terjedelme in abstracto még egyazon szervezet, szervezeti egység esetében sem határozható meg pontosan, azokat dinamika és a szervezeti környezetre, környezetváltozásra való gyors reagálás kell, hogy jellemezze. Figyelemreméltó Békés Imre analóg értelmezése, amely szerint a gazdasági szervezetekben a vezetőt terhelő ellenőrzési kötelezettség terjedelmét találóan a közlekedési büntetőjogban ismert bizalmi elvhez hasonlítja. Az analógia alapján „a bizalmi elv e körben azt jelenti, hogy a vezető mindaddig megelégedhet a rendszeres, szúrópróbaszerű ellenőrzéssel, amíg munkatársai körében rendellenességet tapasztal, ill. amíg ilyen szabálytalanságról jelzést nem kap” (Békés Imre előadása, amelynek címe A harmadik személyekért való büntetőjogi felelősség a szocialista gazdasági szervezetek körében, 1978. október 3-án a Nemzetközi Büntetőjogi Társaság által, Szegeden megrendezett, „A gazdálkodás menetében elkövetett bűncselekmények” című konferencián hangzott el. Bodnár M. László: Nemzetközi büntetőjogi konferencia Szegeden, 1978. október 2–6. Jogtudományi Közlöny, 1979/8. sz., 533. o.). Az ellenőrzési kötelezettség terjedelmének a bizalmi elv mentén történő definiálása is a kötelezettség tartalmának dinamikus jellegét deklarálja. Ily módon releváns szervezeti diszfunkció feltárása esetén a felelősség fokozottabb, az ellenőrzési mechanizmusok terjedelmével kapcsolatos követelmények szigorúbbak, így a kötelezettség de facto terjedelme megváltozik. Ezáltal a felelősség megállapíthatóságának kritériumai is ahhoz igazodnak. Alapvető tételként megállapítható mindazonáltal, hogy azok a felügyeleti-ellenőrzési intézkedések, amelyek valamilyen jogi tilalomba ütköznek, meg nem engedett beavatkozást jelentenek a munkavállaló privát szférájába, tilosak, ez pedig egyúttal azt is jelenti, hogy ilyen intézkedések foganatosítása a munkáltatótól akkor sem elvárható, ha egyébként megállapítható, hogy a tag vagy dolgozó által elkövetett bűncselekmény ezáltal megakadályozható lett volna (az elkövetési magatartás értelmezéséhez lásd részletesen: Molnár Erzsébet: A gazdálkodó szervezet vezetőjének speciális büntetőjogi felelőssége. Iurisperitus, Szeged, 2020, 103–136. o.).

A speciális vezetői deliktumok immateriális bűncselekmények, ugyanis a tényállás nem tartalmaz eredményt.

A vezető tisztségviselő magatartásával a bűncselekményi tényállást akkor meríti ki, ha szándékosan vagy (aktív hivatali vesztegetés esetén) gondatlanul elmulasztja az őt terhelő felügyeleti vagy ellenőrzési kötelezettség teljesítését. E mulasztás önmagában nem keletkeztet büntetőjogi felelősséget, más jogági felelősségi alakzat azonban megállapítható lehet (pl. fegyelmi felelősség). E magatartás büntetendőségének feltétele az, hogy a gazdálkodó szervezet vezető tisztségviselőjének felügyeleti-ellenőrzési körébe tartozó alkalmazott a törvényi tényállás feltételeinek megfelelően aktív hivatali vesztegetést vagy költségvetési csalást kövessen el. E feltétel a vizsgált tényállás szempontjából objektív, hiszen a vezető tisztségviselőtől mint a bűncselekmény elkövetőjétől nem követeljük meg, nem várjuk el, hogy az alkalmazottja által elkövetett aktív hivatali vesztegetésről vagy költségvetési csalásról tudjon, hiszen ez utóbbi esetben – ahogyan fentebb láthattuk – a költségvetési csaláshoz, avagy az aktív hivatali vesztegetéshez járuló mulasztásos bűnsegédi magatartásért vonandó felelősségre.

A speciális vezetői felelősségi deliktumok elkövetési magatartása és a más által elkövetett alapbűncselekmény mint objektív büntethetőségi feltétel közötti okozati kapcsolat vizsgálatának követelménye fennáll, amely követelmény abból vezethető le, hogy a törvényi tényállás kimondja, miszerint a cselekmény akkor bűncselekmény, ha az elmulasztott felügyeleti, illetve ellenőrzési kötelezettség teljesítése az alapbűncselekmény elkövetését megakadályozhatta volna, avagy az a bűncselekmény elkövetését lehetővé tette. Mindkét megfogalmazásból levezethetjük azt a követelményt, hogy az elmulasztott kötelezettségnek objektíve alkalmasnak kell lennie arra, hogy teljesítésük esetén az adott bűncselekmények ne következzenek be. A két tényállási elem közötti belső összefüggést azonban dogmatikailag nem tekinthetjük az okozati összefüggés vizsgálati követelményének, ugyanis az az elkövetési magatartás és az eredmény között fennálló kapcsolat. Esetünkben pedig immateriális deliktumról van szó. E kapcsolat definiálására pedig alkalmas az objektív beszámítás tana (Molnár Erzsébet: A gazdálkodó szervezet vezetőjének speciális büntetőjogi felelőssége. Iurisperitus, Szeged, 2020, 173–184. o.). A speciális vezetői felelősségi tényállások esetében a szervezet vezetője nem a más által elkövetett bűncselekményért lesz felelős, ám a más által realizált bűncselekmény a kötelezettség szándékos (vagy gondatlan) elmulasztása által, az uralmi helyzet adta lehetőség ellenében keletkeztetett veszélyhelyzet objektíve beszámíthatóvá teszi a keletkezett káros következményt (a más általi deliktummegvalósítást) a szervezet vezetőjének akkor is, ha e viszonyrendszer okozatosságát az okozatossági tanok feltételrendszere alá történő szubszumálhatóság hiánya okán nem lehet megállapítani. Sokkal inkább beszélhetünk tehát ebben az esetben a felelősségnek a vezető részére történő beszámításán, amely a más által elkövetett bűncselekmény megvalósulásának tényén, valamint a vezetői mulasztáson alapul.

A jogalkotó a speciális vezetői felelősségi deliktumok tekintetében releváns cselekmények közötti hiányzó ontológiai okozatosságot normatíve pótolja. Az aktív hivatali vesztegetéshez kapcsolódó speciális vezetői felelősségi tényállás felelősségi feltételként deklarálja, hogy a tettes „felügyeleti vagy ellenőrzési kötelezettségének teljesítése a bűncselekmény elkövetését megakadályozhatta volna”, a költségvetési csaláshoz kapcsolódó alakzatban pedig oly módon fogalmazza meg a beszámítás alapját, hogy a felügyeleti vagy ellenőrzési kötelezettség elmulasztása „lehetővé teszi, hogy a költségvetési csalást a gazdálkodó szervezet tagja vagy dolgozója a gazdálkodó szervezet tevékenysége körében elkövesse”. A jogalkotó a „megakadályozhatta volna” formulával tényállási szinten egy hipotetikus kauzalitást követel meg (Geismar, Anne-Gwendolin: Der Tatbestand der Aufsichtspflichtverletzung bei der Ahndung von Wirtschaftsdelikten. Eine Untersuchung zu § 130 OWiG unter Berücksichtigung des Kartellordnungswidrigkeitenrechts. Nomos, Baden-Baden, 2012, 98. o.), ugyanis a felelősség megállapításhoz annak bizonyítását követeli meg, hogy a kötelezettség teljesítése de facto és in concreto alkalmas lett volna arra, hogy az alapbűncselekmény elkövetését megakadályozza, azaz valószínűsíthető, hogy a kötelességszerű magatartás tanúsítása esetén a negatív következmény nem jött volna létre. A felelősség megállapításához annak a megakadályozására való tényleges alkalmasságot ex post facto kell vizsgálni. Így a törvény implicit tekinti veszélyhelyzetet előidéző magatartásnak a kötelezettségszegést azzal, hogy kötelességszerű magatartás tanúsítása esetén feltehetőleg nem jött volna létre ez a veszélyhelyzet, azaz egy, az alapbűncselekmény elkövetésére alkalmas kockázati környezet. A költségvetési csaláshoz kapcsolódó deliktum a „lehetővé teszi” formulával expressis verbis kifejezésre juttatja a veszély előidézését mint felelősségi kritériumot. A megakadályozhatta volna formulához képest nem várja annak ex post vizsgálatát, hogy a jogszerű magatartás alkalmas lett volna az „más általi bűncselekmény-megvalósításban” manifesztálódott veszély elhárításához, csupán annak megállapítását várja, hogy a kötelezettségszegés utat nyitott arra, hogy az alapbűncselekmény megvalósulhasson. Az okozati kapcsolatot tehát tisztán lineárisan fogalmazza meg a jogalkotó, emellett a veszélyhelyzet előidézésére, nem pedig az alapbűncselekmény bekövetkezésére fekteti a hangsúlyt. Megállapítható tehát, hogy az elkövetési magatartás (kötelezettség elmulasztása) az a kockázati tényező, amely realizálásához a jogalkotó hátrányos jogkövetkezményt fűz abban az esetben, ha a kockázati tényező ténylegesen rizikóhelyzetet teremtett, ami végül hátrányos következményben manifesztálódott (Geismar, Anne-Gwendolin: Der Tatbestand der Aufsichtspflichtverletzung bei der Ahndung von Wirtschaftsdelikten. Eine Untersuchung zu § 130 OWiG unter Berücksichtigung des Kartellordnungswidrigkeitenrechts. Nomos, Baden-Baden, 2012, 96–98. o.).

Szubjektív tényállási elemek szempontjából fontos kiemelni, hogy amíg a költségvetési csaláshoz kapcsolódó felelősségi alakzat csak szándékosan követhető el, addig az aktív hivatali vesztegetéshez járuló deliktum szándékosan és gondatlanul is realizálható.

A tettességhez szükséges ismérvek szempontjából megállapítható, hogy mindkét speciális felelősségi deliktum sajátképi különös bűncselekmény, azaz speciális tettesi kvalifikáció hiányában bűncselekmény nem valósul meg. A deliktumok tettese a gazdálkodó szervezet vezetője, ellenőrzésre vagy felügyeletre feljogosított tagja vagy dolgozója, valamint az ellenőrzésre vagy felügyeletre feljogosított, a gazdálkodó szervezet részére vagy érdekében tevékenységet végző személy. Tettesi kvalifikáció szempontjából fontos kiemelni, hogy a vizsgált tényállások nem a vezető tisztségviselő fogalommal operálnak, hanem a vezető terminust használják. Ezzel a jogalkotó kifejezésre juttatja, hogy nem a társasági jogi fogalommal megegyező személyi körről van szó csupán, hanem annál tágabb fogalomról beszélünk. Aggályos lehet annak tartalmi megragadása, hogy ki is lehet a gazdálkodó szervezet dolgozója. Vajon a gazdálkodó szervezettel munkaviszonyt létesítő személyen kívül dolgozó az is, aki például megbízási szerződés alapján végez eseti tevékenységet? A Kúria EBH2012. B.28. számú elvi döntésében foglalkozott a dolgozó fogalom mikénti értelmezésével, és a következő megállapítást tette: a dolgozó fogalmának lényeges tartalma abban ragadható meg, hogy „a munkaadó vagy a munkát végző személy dönt-e a munkavégzésre irányuló jogviszony lényeges tartalmát jelentő kérdésekben, […] azaz a munkát végző személy a munkaerejével maga rendelkezik-e (a munkavégzés során a maga ura), avagy munkaerejét a munkaadó rendelkezésére bocsátja és azzal a munkavégzésre irányuló jogviszony keretei között a munkaadója rendelkezik”. Eszerint minden esetben körültekintően kell vizsgálni a foglalkoztatásra irányuló jogviszony tartalmát ahhoz, hogy megállapítható legyen, vajon az a munkaviszonyhoz hasonló, ahhoz közelítő ismérvekkel bír-e, és amennyiben igen, úgy az ilyen polgári jogi szerződéses jogviszony alapján foglalkoztatott személyek a büntetőjogi felelősség megállapítása szempontjából a dolgozó-fogalom alá értendők. A Kúria érvelése szerint a dolgozó fogalma alá csak akkor kell a foglalkozásra irányuló egyéb jogviszony alapján munkát végző személyt is érteni, ha annak tevékenysége a munkaviszonnyal mutat rokon vonásokat, azaz a de jure megbízási jogviszony voltaképpen de facto munkaviszonynak tekinthető: „Ha a polgári jogi megbízási szerződés keretei között munkavégzésre szerződő személy tekintetében bizonyos fajta munka rendszeressége, állandó jellege, a megbízó (munkaadó) és a megbízott (munkát végző) közötti szoros kapcsolat, a munkát végző megbízottnak a munkát adó megbízótól függő helyzete, a munkafegyelem megtartásának a kötelezettsége, a munkaerőnek meghatározott keretben állandó jellegű lekötöttsége, tehát a munkaerőnek a megbízó (munkaadó) rendelkezésére bocsátása és mindezt kiegészítendő a megbízó utasításai szerint történő munkavégzés kötelezettsége megállapítható, akkor a megbízott a vizsgált tényállás alkalmazása szempontjából dolgozónak minősülhet” (EBH2012. B.28.). A büntetőjog rendszerében olyan fogalmak használata, amelyeket más jogi norma, avagy autentikus jogalkotói interpretáció nem tisztáz, a nullum crimen sine lege elv certa részkövetelménye tükrében alapvetően aggályos, a pontos törvényi meghatározottság hiánya ugyanis tág teret enged a fogalom jogalkalmazói értelmezésének. A büntetőnorma értelmezése annak eredménye szempontjából korlátokba ütközik, azaz abban az esetben, ha a rendelkezésre álló értelmezési eszközök eltérő eredményre vezetnek, úgy a nullum crimen sine lege elv stricta részkövetelménye értelmében kizárólag az az eredmény elfogadható, amely az elkövető büntetőjogi felelősségét nem alapozza meg, illetve azt nem szigorítja (Nagy Ferenc: Anyagi büntetőjog. Alapvetések és a bűncselekmény tana. Iurisperitus, Szeged, 2020, 83–84. o.). A Btk. a költségvetési csaláshoz kapcsolódó speciális vezetői felelősségi deliktumban a munkajogi munkavállaló-fogalom helyett egy olyan fogalmat használ, amelyet sem maga a Btk., sem más jogszabály nem definiál, ezért értelmezésének feladata teljes mértékben a joggyakorlatra hárul. A dolgozó fogalom alatt köznapi, nyelvtani értelemben munkavállalót értünk. A Kúria – mint láthattuk – azonban e terminust logikai érvek mentén tágabban értelmezi a munkajogi munkavállaló-fogalomnál, ám saját megállapítása szerint az általa felvázolt jellemvonások sem minden esetben vezetnek arra az eredményre, hogy az ott meghatározott ismérvekkel bíró, foglalkozásra irányuló jogviszonyban foglalkoztatott személy a büntetőjogi felelősség megállapíthatósága szempontjából dolgozónak minősül. A felvázolt kritériumoknak való megfelelés a dolgozói minősítés szempontjából tehát esetleges, legfeljebb tipikus. Ezért a dolgozó-fogalomnak a polgári jogi szerződés alapján munkát végző személyekre történő kiterjesztése a törvényesség elvére tekintettel aggályos, a nullum crimen elv értelmezési aspektusát szem előtt tartva e fogalom alatt munkavállalót kell érteni akkor is, ha magánjogi szempontból a tág értelmezés logikus eredményre vezet. Ellenkező esetben ugyanis in abstracto olyan személyeket is a norma alá szubszumálunk, és így a büntetőjogi felelősség megállapításának lehetősége előtt értelmezési eszközzel nyitunk utat, akik vonatkozásában a terminológia alá tartozás kétséges. Ez az értelmezés pedig ellentmond a jogbiztonság elvének érvényesülését garantáló törvényesség elvének.

2.2.3. A szervezet reputációvesztése

A vállalkozások tipikusan piaci tevékenységet folytatnak, ezért gondosan ügyelniük kell arra, hogy megszerezzék és megtartsák a potenciális ügyfelek, szerződőpartnerek bizalmát. A szervezetnek nemcsak a büntetőjogi felelősség elkerülése céljából elemi érdeke hatékonyan működő, a visszaélések megakadályozására alkalmas compliance-rendszer kiépítése, hanem a saját reputációjának, jó hírnevének megóvása érdekében is. A szervezeti visszaélés (különösen akkor, ha az bűncselekmény elkövetésének gyanúja) nyilvánosságra kerülése nem ritkán sokkal nagyobb károkat okoz egy jó hírnévvel rendelkező szervezetnek, mint az esetleges marasztaló ítélet esetén beálló büntetőjogi szankció. Ebben az esetben ugyanis a társadalom, a befektetők, a fogyasztók, a beszállítók, az üzleti partnerek bizalma megrendül a szervezetben, ezáltal a piacon történő teljesítőképessége veszélybe kerül. A gazdaság ugyanis nemcsak a joggal számol, hanem úgymond a közbeszéddel is. Azaz egészen egyszerűen fogalmazva: a vállalkozás ügyfeleit nem elsősorban az fogja érdekelni, hogy mi lesz a skandalum, a büntetőeljárás végkimenetele, hanem az, hogy olyan tisztességtelen magatartás nexusába került a szervezet, amely miatt azzal a potenciális szerződőpartner többé erkölcsileg nem tud azonosulni. Ez a veszély tehát abban az esetben is éppen ennyire fennáll, ha a bűncselekmény elkövetésének gyanúja alapján megindult büntetőeljárás során bűncselekmény hiányában az eljárás megszüntetésére kerül sor. Különösen a világszerte ismert piacokon működő nagyvállalatokat fenyegeti a nyilvánosság veszélye (főként azért, mert interneten bármilyen információ pillanatokon belül eljuthat a világ bármely részére), mint azt láthattuk például az Enron-botrány vagy a Siemens-ügy esetében is. Ezért a szervezet elemi érdeke a saját reputációjának megőrzése érdekében is a szervezeten belüli bűncselekmények megvalósításának megakadályozása. Abban az esetben pedig, ha megfelelő compliance-rendszer mellett mégis sor kerül deliktum megvalósítására, úgy elemi érdeke olyan eljárásrend kiépítése, amely garantálja, hogy a visszásságok feltárására oly módon kerülhessen sor, amelyet a szervezet reputációja legkevésbé szenved meg. A szervezeten belüli visszaélések feltárása elemi érdek, mind szervezeti, mind állami oldalról tekintve. Nem mindegy azonban, hogy erre miképpen kerül sor. A szervezet hatékonyan tudja magát megóvni a reputációvesztéstől abban az esetben, ha lehetőséget biztosít a szervezeten belüli visszaélések, bűncselekmények szervezeten belül történő jelentésére. Ezt a célt szolgálja az ún. szervezeten belüli whistleblowing, hiszen amennyiben a szervezet vezetője, avagy compliance tevékenységi körrel felruházott tagja, dolgozója időben tudomást szerez szervezeti reputációvesztés veszélyét magában rejtő magatartás kifejtéséről, úgy alkalmas időben tud arról gondoskodni, hogy a média által ne kerüljenek nyilvánosságra szervezeti jóhírnevet sértő akár valós, akár valótlan tények.

2.3. A compliance egyes alkalmazási területei és a releváns jogszabályok általános jellemzése

A szervezeten belüli kriminális jellegű visszaélések vonatkozásában a szervezeti relevancia mentén határozható meg a criminal compliance tárgyi hatóköre. Ahogyan fentebb láthattuk, vannak olyan jogterületek, amelyek valamennyi vállalkozás szempontjából relevanciával bírnak, vannak azonban olyan területek, amelyek tevékenységspecifikus jellegüknél fogva nem tekinthetők minden szervezet vonatkozásában szervezeti relevanciával bírónak. Ebben az alpontban a teljesség igénye nélkül vázoljuk fel a criminal compliance egyes tipikus alkalmazási területeit, valamint a compliance-releváns normák általános jellemzőit. A criminal compliance egyes alkalmazási területeinek tárgykörébe tartozó büntetőjogi, szabálysértési normák részletes elemzésére a későbbiekben kerül sor. A compliance jogterületspecifikus precizírozása szerint a klasszikus korrupció-compliance mellett a compliance egyes területei, különösen az antitröszt-compliance, a kartell-compliance, a pénzügyi-compliance, az adó-compliance, a titok-compliance, a pénzmosás-compliance, valamint újabban a terrorizmus-compliance (Bock, Dennis: Criminal Compliance. Nomos, Baden-Baden, 2011, 21. o.). Ezen alpontnak nem célja az egyes compliance-releváns normák elemzése, a vázolt területek közül két általános terület felvázolására kerül sor.

2.3.1. Titok-compliance

A szervezetek sikeres működéséhez feltétlenül szükségesek a megbízható információk, ismeretek, a jogi személy léte, piaci pozíciója, gazdasági versenyhelyzete nagyban függ annak gazdasági kapcsolataitól. Ezért belső integritásának, gazdasági jó hírnevének, versenyhelyzetének megőrzése céljából egy szervezet életében jelentős szerepet játszanak a tevékenységét érintő titkok (Wurzer, Alexander: Know-how-Schutz als Teil des Compliance Managements. Corporate Compliance Zeitschrift, 2009/2. sz., 49. o.). Nem lehet kétséges, hogy ezen belső információk illetéktelen személy tudomására jutása, jogosulatlanul történő megszerzése a szervezet további létét hátrányosan befolyásolhatja, ugyanis ezen információk elvesztését követően nincsen mód az azt megelőző állapothoz való visszatérésre, a titok nyilvánosságra kerülése irreverzibilis folyamat. Az üzleti titok generális védelmét biztosítja a 2018. július 31-i hatályba lépett üzleti titok védelméről szóló 2018. évi LIV. törvény (Üttv.). Az üzleti titok megsértését az ultima ratio elvének megfelelő keretek között a büntetőjog is szankcionálni rendeli (Btk. 418. §). Valamennyi szervezetnek elemi érdeke tehát, hogy titkait megőrizze illetéktelen személyektől, valamint a nyilvánosság elől, a compliance-struktúra részét kell, hogy képezze titokvédelmi rendszer kiépítése annak érdekében, hogy a szervezet megóvja önmagát a vállalati titok potenciális elvesztésével járó hátrányos gazdasági következményektől. Az optimális Compliance Management System kiépítése érdekében mindenekelőtt a potenciális veszély említett irányainak felismerése szükséges. A szervezetet megillető üzleti titok védelmére ugyanis nem csak külső, illetéktelen személy általi támadás jelent veszélyt, ugyanilyen rizikófaktort képeznek a szervezet munkavállalói, egykori munkavállalói, tehát azok a személyek, akik jogszerűen vannak az adott ismeret birtokában. Kockázati szempontból talán a gazdálkodó szervezetet elhagyó ex-tagok, illetve dolgozók jelentik a legnagyobb veszélyt az üzleti titokra. E probléma különösen a munkavállalói fluktuáció mértékére tekintettel válik igazán hangsúlyossá, ugyanis a szervezet által védett adatok, ismertek birtokában jogszerűen lévő munkavállalók gyors fluktuálódása azt a következményt vonja maga után, hogy az általuk ismert titok a szervezeten kívülre kerül, és ezáltal fennáll a veszélye annak, hogy az ismeretet a munkavállaló könnyen más, hasonló profilú vállalkozás tevékenységének elősegítése érdekében kamatoztatja. Ha titok-compliance szempontjából e helyen csak ezt, a munkavállalói fluktuálódásban rejlő kockázatot felismeri a szervezet, máris feltárt egy szervezeti integritás sérelmének, gazdasági versenyhelyzet romlásának veszélyével fenyegető rizikót, amelyre e felismerést követően preventíve képes reagálni. Ilyen preventív compliance-reakció lehet például nagyon egyszerűen munkahelyelhagyást követő titokvédelmi klauzula, versenytilalmi megállapodás rögzítése, e klauzula megsértése esetére pedig – az Mt. 8. § (4) bekezdésében írt titoktartási kötelezettség megsértésének szankcionálásán túl – további, szigorú jogkövetkezmény kilátásba helyezése a potenciális büntetőeljárás lefolytatása mellett.

2.3.2. Pénzmosás-compliance

A pénzmosás elleni küzdelem fokozott fontosságát számos hazai, valamint uniós norma deklarálja. Az EUMSz. 325. cikke arra kötelezi a tagállamokat, hogy küzdjenek „a csalás, valamint az Európia Unió pénzügyi érdekeit sértő egyéb jogellenes tevékenység ellen”. A rendelkezés második fordulata alá értendő az uniós érdekeket sértő pénzmosás is. Tekintettel arra, hogy – ahogyan azt Glaser megfogalmazza – a pénzmosás elleni fellépés a kriminalizáció mellett a compliance-intézkedések elfogadását is magában foglalja, a compliance egyik legjelentősebb alkalmazási területévé éppen a pénzmosás-compliance lépett elő [Glaser, Severin: Pénzmosás-compliance – az Európai Unió pénzügyi érdekei védelmének egyik eszköze. In: In: Farkas Ákos – Gerhard Dannecker – Jacsó Judit (szerk.): Az Európai Unió pénzügyi érdekei védelmének büntetőjogi aspektusai. Wolters Kluwer, Budapest, 2019, 413. o.]. A pénzmosás compliance körében elsősorban preventív compliance intézkedésekről beszélhetünk (lásd részletesen: Jacsó Judit: A pénzmosás compliance hazai és európai dimenzióban a társadalmi innováció tükrében. Miskolci Jogi Szemle, 2019/2/1. sz., 399. o.).

II. Fejezet

A büntetőjogi rendelkezések magyarázata

1. A Büntető Törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvény és előzményei

A hatályos magyar büntetőkódex a Büntető Törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvény, amelyet 2012 júniusában fogadott el az Országgyűlés, és amely 2013. július 1. napján lépett hatályba, majd azóta is számos esetben módosult, amely módosítások nem ritkán érintettek olyan bűncselekményi tényállásokat is, amelyek a compliance szempontjából kiemelt jelentőséggel bírnak. Jelen könyvnek nem feladata a büntetőjog történeti fejlődésének részletes ismertetése, a legfontosabb állomásokat ugyanakkor célszerű kiemelni annak érdekében, hogy a máig tartó fejlődési ív eredményeként kialakult jelenlegi joghelyzet kialakulásának indokai érthetővé váljanak.

Az első magyar büntetőtörvény az 1878. évi V. törvénycikk (közismert nevén a Csemegi-kódex) volt, amely szabályozta ugyan a büntető anyagi jog nagy részét, egységes büntetőkódexnek ugyanakkor még nem volt tekinthető. Egyrészt azért nem, mert egy tőle elkülönült, önálló kódexben, az 1879. évi XL. törvénycikkben kaptak helyet a bűncselekmények legenyhébb változatai, a kihágások (amelyeknek utóbb, mint látni fogjuk, a mai szabálysértések szabályozási utódai), valamint a katonákra és a fiatalkorúakra vonatkozó büntetőjogi rendelkezések, a Csemegi-kódex tehát csak a legtöbb, de nem az összes bűntett és vétség szabályozására vállalkozott. Másrészt azért nem, mert számos olyan, ún. külön törvény is ismert volt a korszakban, amelyek nem tisztán büntetőjogi szabályokat jelenítettek meg, hanem egy adott szabályozási területet vázoltak fel, annak valamennyi – így magánjogi, eljárásjogi és büntetőjogi – szegmensével egyetemben. Ennek eklatáns példája volt a Csemegi-kódexet időben jóval megelőző, a csődületről szóló 1840. évi XXII. törvénycikk, amely a reformkor csődjogának a szabályozását tűzte ki céljául. E törvénycikk 32–33. §-a a „csaló”, illetve az „orgazda” módjára – pontosabban ezeknek e korszak szokásjoga alapján bevett formájában – rendelte büntetni a „csődület megrendelését”. A „hamissággal párosult bukás” büntetése a 130. § alapján fél évtől három évig terjedő tömlöc, míg a „vétkes gondatlanság” szankciója egy héttől hat hónapig terjedő bezárás volt. Ehhez hasonlóan önálló törvény (az 1883. évi XXV. törvénycikk) szabályozta az uzsora vétségét, amelyet fogházzal és pénzbüntetéssel is fenyegetett. Ezen kodifikációs megoldás a későbbiekben sem volt ismeretlen: az adócsalás (ma: költségvetési csalás) fogalmát és büntetését az 1920. évi XXXII. törvénycikk szabályozta.

Az első olyan hazai büntetőtörvény, amely a teljesség igényével szabályozta a büntető anyagi jogot, az 1961. évi V. törvény volt. A magyar büntetőjog innentől kezdve inkább azt a megoldást követte, hogy bár valamennyi bűncselekményi tényállást egyazon kódexbe integrálta, nem ritkán élt és él az ún. keretdiszpozíciós megoldással, amelynek lényege, hogy a büntetőtörvény csak egy keretet ad, amelyet aztán más jogágbeli norma tölt meg tartalommal. E megoldás előnye, hogy az egyre sűrűbben változó gazdasági, adózási, vámügyi stb. szabályok módosulása nem vonja maga után minduntalan a büntetőkódex módosításának a kötelezettségét is. Nyilvánvaló hátránya ugyanakkor, hogy a jogalkalmazásnak nem elegendő munkájának szakszerű elvégzéséhez a büntetőtörvény ismerete, hanem a kerettényállásokat kitöltő háttérnormákra is mindenkor figyelemmel kell lennie. Az említett törvény megjelenésekor mindenesetre, az államszocialista rendszer sajátosságaira, mindenekelőtt a társadalmi tulajdon előtérbe állítására figyelemmel a vállalati szférában megvalósítható bűncselekményi tényállások meglehetősen csökevényes formában léteztek csupán. Ilyen volt például a gazdálkodással kapcsolatos kötelességek megszegése (224. §), a pazarló gazdálkodás (225. §), a rossz minőségű ipari termék forgalomba hozatala (230. §) stb. Az 1968-as Új Gazdasági Mechanizmus hatására jelentős novelláris módosításra került sor ebben a körben is az 1971. évi 28. törvényerejű rendelet révén, amely bevezette egyebek mellett a felelőtlen eladósodás deliktumát (46. §, amely az 1961-es Btk. 225/A. §-ává vált).

Az 1978-as Btk. XVII. Fejezetében már „A gazdasági bűncselekmények” elnevezéssel találhatók meg a legfontosabb vállalati vonatkozású tényállások, amelyek az 1980-as évek gazdasági jogának fejlődése, majd a rendszerváltáskor, 1989/1990 után a piacgazdaságra történő áttérés időszakában jelentős változásokon mentek keresztül. Így 1992-től megjelent például a számviteli fegyelem megsértése (289. §), illetve a szocializmus időszaka előttihez hasonló megnevezéssel a csődbűntett (290. §) tényállása. A változás az 1978-as Btk. hatályban léte alatt lényegében folyamatos volt, így kerültek a kódexbe a számítógépes bűncselekmények, újraszabályozásra került 2007-től a csődbűncselekmény, majd 2012-től a korábbi adócsalásból és számos más gazdasági deliktumból egybegyúrt költségvetési csalás tényállása stb. Sor került egyes bűncselekmények dekriminalizációjára is, például az árdrágítás esetében.

A hatályos Btk. ezt követően számos fejezetbe sorolta be a korábbi gazdasági bűncselekményeket, továbbá a vagyon elleni bűncselekmények fejezetébe is bekerültek olyan tényállások, amelyek erős compliance kötődést mutathatnak (pl. gazdasági csalás és információs rendszer felhasználásával elkövetett csalás, Btk. 374–375. §), a változások pedig azóta is folyamatosak. A legújabb fejlemények közül kiemelendő a kuruzslás 2020-as módosítása, a pénzmosás tényállásának teljes körű újraszabályozása (és ezzel egyidejűleg az orgazdaságnak a pénzmosás körébe történő beolvasztása), illetve a költségvetési csalás 100 000 és 500 000 forint közötti vagyoni hátrányt okozó változatának dekriminalizációja, egyaránt 2021. január 1. napjától.

2. Compliance és büntetőjog

Az angolszász és a német compliance szakirodalom mindig önálló fejezetet (de akár önálló műveket is) szentel az ún. criminal (bűnügyi/büntetőjogi) compliance kategóriájának, értve ezalatt azon megfelelőségi szempontokat, amelyek szem előtt tartásával a vállalati szférában elkerülhetőek a büntetőjogi előírások, valamint az ezzel rokon jogterületek szabályainak megsértése, és ennek folyományaként a büntetőeljárás és büntetőjogi szankcionálás [Rotsch, Thomas (szerk.): Criminal Compliance. Nomos, Baden-Baden, 2015]. A következőkben a büntető anyagi jog általános és különös részének, valamint a szabálysértési joganyagnak a compliance kötődésű kérdéskörei részletes magyarázatára kerül sor, felhasználva a vonatkozó releváns, BJE-ként, BH-ként vagy más kúriai (legfelsőbb bírósági) instrumentumként, illetve EBD-ként vagy ÍH-ként publikált joggyakorlatot, illetve fontosabb szakirodalmi megállapításokat. A kötet célkitűzéseire figyelemmel minden olyan bűncselekmény elemzésére sor kerül, amely a vállalati szférában megvalósulhat, így megelőzésük a gazdasági társaságok elsőrangú érdekének tekinthető. Ebbe a körbe a vállalatok javára, terhére, illetve a munkavállalók által vagy sérelmükre elkövetett cselekmények egyaránt beletartozhatnak. Az egyes bűncselekményi tényállások elemzésébe olyan releváns gyakorlati döntések bemutatása és értékelése is beépül, amelyek külön publikálásra nem kerültek ugyan, az adott deliktumok kapcsán mégis iránymutatóak lehetnek, különös figyelemmel a 2020. április 1. napjától hazánkban érvényesülő ún. korlátozott precedensrendszerre (Osztovits András: Törvénymódosítás a bírósági joggyakorlat egységesítése érdekében – jó irányba tett rossz lépés? Magyar Jog, 2020/2. sz., 72–80. o.). Kitérünk továbbá azokra a szempontokra, amelyeket az adott, konkrét deliktum kapcsán indokolt figyelembe venni annak érdekében, hogy a bűncselekmény megvalósulása a vállalaton belül elkerülhető, vagy legalábbis feltárható legyen, például egy vállalati belső visszaélés-vizsgálat (internal investigation) során. Utóbbi témakörrel jelen munka külön fejezetében is foglalkozunk (Ambrus István – Farkas Ádám: A compliance alapkérdései. Az etikus vállalati működés elmélete és gyakorlata. Wolters Kluwer, Budapest, 2019, 205–230. o.; Molnár Erzsébet: A vállalkozáson belüli előnyomozási eljárás interdiszciplináris kontextusban. Jogtudományi Közlöny, 2016/9. sz., 458–468. o.).

3. Compliance és a büntetőjog általános és különös szabályai

A magyar büntetőjog általános része magában foglalja a büntetőjog legfontosabb alapelvét, a törvényesség princípiumát, valamint azon büntető anyagi jogi szabályok összességét, amelyek meghatározzák a magyar büntető joghatóságot, a bűncselekmény fogalmát, a bűnhalmazatot, a bűncselekmény stádiumait és elkövetőit, a büntethetőség akadályait, valamint a büntetőjogi szankciókat. A Btk. újítása volt, hogy az ún. autentikus (jogalkotói) értelmező rendelkezéseket nem az általános rész, hanem az egész kódex végén, a különös részt követő önálló egységben, a záró részben szabályozta. Ugyancsak itt kaptak helyet például az egyes bűncselekmények kapcsán irányadó elkövetési érték, kár, vagyoni hátrány forintösszegei, illetve a szabálysértési változatokra történő utalások. A törvényi sorrend ellenére az általános és a záró rész fogalmait – figyelemmel arra, hogy valamennyi a kódex összes, de legalábbis számos bűncselekménye körében jelentőséghez juthat – jelen munka egyazon fejezetében tesszük vizsgálat tárgyává.

Kiemelhető, hogy ebből a két körből a compliance szempontjából csaknem valamennyi esetkörnek jelentősége lehet, amivel mégis legkiemeltebben indokolt foglalkozni, az a bűncselekmény fogalmi elemeinek, illetve a büntethetőség akadályainak a kérdésköre, hiszen büntethetőséget kizáró vagy megszüntető ok fennállása esetén már a büntetőeljárás megindítása is elkerülhető a gazdasági társaság működésével összefüggésben, avagy ha az eljárást el is rendelik, abban vádemelésre és ekként bírósági eljárásra már nem fog sor kerülni, ami jelentős időt és anyagiakat takaríthat meg a vállalkozás számára.

3.1. A törvényesség elve

A törvényesség elvét már a Csemegi-kódex 1. §-a is meghatározta, majd az államszocialista időszakban hiányzott a büntetőkódexekből, mivel ekkoriban éppen az elkövető terhére is alkalmazható visszaható hatályú jogalkotás lehetőségének, valamint a felelősséget megalapozó és súlyosító analógia alkalmazásának a kívánalma jelent meg hazánkban is, szovjet hatásra. A rendszerváltással az 1949-es Alkotmányba bekerült ugyan a nullum crimen/nulla poena sine lege elve, kifejezett tételesjogi szabályozást azonban csak a hatályos Btk. 1. §-ában kapott ismét. Az elv lényege, hogy kizárólag olyan cselekményt lehet bűncselekményként az elkövető terhére róni, amelyet a büntetőtörvény már a cselekmény elkövetésének az időpontjában is büntetni rendelt, továbbá csakis olyan szankció (büntetés vagy intézkedés) alkalmazható, amelyet a törvény az elkövetés (vagy kivételesen az elbírálás) idején ismert. E két egybekapcsolódó – anyagi jogi legalitásként is ismert – elv garanciális jelentősége abban áll, hogy az állampolgárok számára előreláthatóvá tegye cselekményeik következményét, utólagosan tehát ne lehessen őket hátrányosabb helyzetbe hozni a büntetőjogi felelősség tekintetében, mint amilyen az elkövetés időpontjában általuk megismerhető volt.

A törvényesség elve tiltja az elkövetőre hátrányosabb visszaható hatályú büntető jogalkotást, valamint a pontatlan, meghatározatlan vagy nehezen értelmezhető – és ezért tartalmában bizonytalan, végeredményben nem előrelátható – törvényhozást. Előbbi inkább a jogtörténetben fordult elő, utóbbi tilalom sérelme viszont jogállami körülmények között is felmerülhet, különös figyelemmel az életviszonyok egyre bonyolultabbá válására, amikor is kérdésessé válik, hogy például egy szakkifejezésektől hemzsegő, kazuisztikus, nem ritkán, mint láttuk, keretdiszpozíciós megoldásokat alkalmazó büntetőtörvényi rendelkezés megfelel-e a szellemi hozzáférhetőség kívánalmának, vagyis annak, hogy az adott törvényi rendelkezés a laikusok számára is közérthető legyen. Ennek a veszélye elsősorban a gazdasági jellegű bűncselekmények körében merülhet fel, melyek közül számos áttekintésre kerül az alábbiakban.

Ugyancsak a legalitás elvéből vezethető le a bírósági/ügyészségi szokásjogi jogalkalmazás tilalma, amennyiben az az írott büntetőnormához képest az elkövető terhére érvényesülne. Itt szükséges felhívni a figyelmet arra, hogy a terhelt javára ugyanakkor elképzelhető a törvény nyelvtani értelmezésétől történő eltérés. Így például a törvényben nem szabályozott jogellenességet (társadalomra veszélyességet) kizáró okok viszonylatában, mint amilyen a lentebb tárgyalandó sértett beleegyezése, de szokásjogi úton tágítja a joggyakorlat egyes, egyébként kodifikált jogellenességet kizáró okok hatókörét is (ezekre később részletesebben is visszatérünk). Így például a Kúria újabban a jogos védelem körében kimondta, hogy a javak elleni jogtalan támadást gépjárművel végrehajtó támadót gépjárművel nyomon követni, majd a jogtalanul elvett javak visszaadásának kikényszerítése végett utolérni a javak ellen intézett jogtalan támadást elhárító magatartás. A jogos védelem körében a javak ellen intézett jogtalan támadás a jogszerűen tulajdonban tartott vagy birtokolt vagyontárgy eltulajdonítást célzó elvétele. A javak ellen az elvétellel intézett jogtalan támadás elhárításának törvényes módja az elvétel folyamatának a védekező általi megszakítása, amely megvalósul a dolognak a tetten ért tolvajtól visszaszerzésével, ha a dolog feletti jogos uralmi helyzet így visszaállítható. Ennek az elhárító cselekménynek szükséges, jogszerű módja lehet az, ha a tulajdonos (védekező) – a javak visszaszerzése érdekében – forró nyomon üldözőbe veszi a tetten ért tolvajt (EBH2018. B.11.). A nyelvtani értelmezés alapján ugyan egyértelmű, hogy a „jogtalan támadás” fogalmi körébe a tolvaj által az ellopott dologgal a helyszínről való menekülés nem vonható be, a Kúria ugyanakkor – szokásjogi úton – olyan szakjogi értelemmel töltötte fel a Btk. 22. § (1) bekezdésében írt támadás fogalmát, amely révén abba a menekülést is bevonta. Tette ezt annak érdekében, hogy a bűncselekmény elkövetésével megvádolt személy javára a jogos védelem megállapíthatóvá váljon, ezáltal felmentő rendelkezést lehessen hozni. A törvényesség elvét tehát a jogos védelem mint jogellenességet kizáró ok szokásjogi úton való tágításával nem sértette ugyan a legfőbb bírói fórum, kérdés ugyanakkor, hogy ez a megoldás nem került-e összefüggésbe – a korábban kimunkált büntetőjog-dogmatikai elveken felül – az állam jogtárgyvédő, illetve kriminalizációs kötelezettségével (Gál Andor: A Kúria elvi bírósági határozata az elvett dologgal menekülő tolvajjal szembeni védekezés jogszerűségéről – a támadó kockázatviselési kötelezettsége mint a jogértelmezés zsinórmértéke az átalakuló bírói gyakorlatban. Jogesetek Magyarázata 2018/2. sz., 35–47. o.).

Hasonlóképpen sor kerülhet – sőt az Alaptörvény 28. cikke alapján alkotmányos kívánalom is – az ún. teleologikus értelmezés alkalmazása, amely révén a bíróság a tényállásszerű cselekmény kapcsán is kimondhatja in concreto a jogtárgysérelem vagy veszélyeztetés hiányát és a Btk. 4. § (2) bekezdése alapján – társadalomra veszélyesség hiányában – felmentő ítéletet hozhat. Így a Kúria egy hivatali korrupciós ügy kapcsán mondta ki, hogy társadalomra veszélyesség hiánya miatt nem állapítható meg hivatali vesztegetés elfogadásának bűntette annak a hivatalos személynek a terhére, akit a Nemzeti Védelmi Szolgálat tisztje az előzetes ügyészi engedéllyel végzett megbízhatósági vizsgálat keretében hivatali visszaélés elkövetésére bujtja fel, majd – az előzetesen kidolgozott és jóváhagyott végrehajtási terv kereteit túllépve, a fokozatosság követelményét megsértve – részére úgy ad át kéretlenül 100 000 forintot, hogy kész tények elé állítja a vádlottat, s amikor az nem tiltakozik, nyomban őrizetbe veszik. A megbízhatósági vizsgálat alá vont büntetés-végrehajtási zászlós ugyanis a vesztegetéskor nem a saját szabad akarata (belátása) szerint járt el, hanem a vizsgálatot végző védelmi tiszt állította úgy kész tények elé, hogy választási lehetősége gyakorlatilag már nem volt. A vádlott magatartását a hatóság a cselekmény során mindvégig nyomon követte, ellenőrizte, így az előzetes forgatókönyv túlteljesítése folytán a közélet tisztasága vagy más fontos érdeke nem sérült, ezért a konkrét ügyben (egyedi esetben) a cselekmény objektív társadalomra veszélyessége hiányzott (EBH2018. B.1.). A döntés értékeléséhez érdemes utalni a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény 7/A. §-ára, amely szerint a megbízhatósági vizsgálat célja annak megállapítása, hogy az azzal érintett eleget tesz-e a jogszabályban előírt hivatali, illetve jogszabályban, kollektív szerződésben, üzemi megállapodásban, valamint munkaszerződésben előírt munkaköri kötelezettségének. Az eljárás lényege tehát egy mesterségesen létrehozott élethelyzet generálása, amely során az azt bonyolító védelmi tiszt azt ellenőrzi, hogy a célszemély a felkínált jogtalan előny hatására korrumpálható-e. A Kúria okfejtése szerint nem veszélyes a társadalomra a célszemélynek az előnyt elfogadó cselekménye akkor, ha az eseménysor lebonyolítása olyan, amely révén a korrupciós bűncselekmények jogi tárgya, tehát a közélet tisztasága nem sérülhet. Itt is tehát egy tényállásszerű magatartás társadalomra veszélyességének in concreto fennforgó hiányát állította meg a legfőbb bírói fórum. Ez a döntés pedig, bár hivatali körben merült fel, de figyelemmel arra, hogy a compliance-szemlélet (az „integritás” kifejezés szerepeltetése mellett) egyre inkább teret nyer a közszférában is, e munka szempontjából is jelentőséggel bírhat. Emellett arra is szükséges utalni, hogy az ítélet büntetőjogi okfejtése a magánszférát érintő compliance körében is irányadó lehet, például a gazdasági vesztegetés és annak elfogadása viszonylatában, de hasonlóképpen az egészségügyi hálapénz adását és elfogadását 2021. január 1-jétől kriminalizáló új deliktumváltozatok kapcsán az állami betegellátás körében is, hiszen megbízhatósági vizsgálatot például az utóbbi körben is végeznek.

Végül az utolsó, a törvényesség elvéből fakadó tilalom szintén a bíróságokat köti: az elkövető terhére nem alkalmazhatnak analógiát. Az analógia lényege, hogy egy szabályozatlan életviszony esetében megkeressük a hozzá legközelebb álló, de szabályozott életviszonyt, és az ez utóbbira vonatkozó jogszabályi rendelkezéseket alkalmazzuk a szabályozatlan helyzetre is. Ez a büntetőjogban ismét csak akkor megengedhető, ha mindez az elkövető javát szolgálja. Kizárt azonban az analógia útján a büntetőjogi felelősség megalapozása vagy súlyosbítása. A Kúria a legutóbbi időszakban több esetben is foglalkozott a büntetőjogi analógia megengedhetőségével, amely körben megállapítható, hogy alapvetően még az olyan analogikus értelmezést is kerülni igyekszik, ahol az egyes törvényi fogalmak összefüggései alapján a kiterjesztő interpretáció is megmagyarázható lenne a törvényesség elvének sérelme nélkül. Így egy 2021-es döntés szerint a bűnszervezet és a bűnszövetség két különálló jogintézmény. A költségvetési csalás bűncselekménye esetén ezért a korlátlan enyhítés kizárása a társas elkövetési formák közül kizárólag a bűnszövetségre vonatkozik. A nulla poena sine lege elve alapján, analógia alkalmazásával a bűnszervezetben elkövetőkre ez a törvényi rendelkezés nem terjeszthető ki. Így bűnszervezetben elkövető terhelt vonatkozásában – a további törvényi feltételek megléte esetén – a Btk. 396. § (8) bekezdése alapján a büntetés korlátlan enyhítésének helye van (BH2021. 5.). Ez a döntés, noha a tiltott analógiát bizonyosan elkerüli, azért vitatható helyességű, mert kiindulópontja problematikus: a bűnszervezet és a bűnszövetség ugyanis éppenséggel nem két, teljességgel különálló intézmény, hanem egymással szoros kapcsolatban álló társas elkövetési alakzatok. Mindez abból is kitűnik, hogy a Btk. 459. § (1) bekezdés 2. pontjában szabályozott bűnszövetség-fogalom (mint később látni fogjuk) negatív feltételül támasztja a bűnszövetség létrejöttéhez azt, hogy ne jöjjön létre egyidejűleg bűnszervezet [Btk. 459. § (1) bek. 1. pont]. Ezen túl a Btk. 91. § (3) bekezdése rögzíti azt is, hogy a bűncselekmény bűnszervezetben történő elkövetésének megállapítása esetén az e törvényben a bűncselekmény bűnszövetségben történő elkövetésének esetére megállapított jogkövetkezmények nem alkalmazhatók. Mindezek alapján jogértelmezéssel kimutatható, hogy a bűnszövetség és a bűnszervezet ugyan – a kétszeres értékelés tilalma (ne bis in idem) miatt – egymást kizáró fogalmak, ontológiailag ugyanakkor a bűnszervezet nem más, mint egy súlyosabb, ha úgy tetszik, minősített bűnszövetség. Ebből pedig az is következik, hogy minden olyan hátrányos következmény, amely a bűnszövetséget érinti, az a bűnszervezetre is aggálytalanul alkalmazható. Így véleményünk szerint a Btk. 396. § (8) bekezdése – amely nem teszi lehetővé a költségvetési csalás kapcsán a büntetés korlátlan enyhítését akkor, ha a bűnszövetségben eljáró elkövető a bűncselekménnyel okozott vagyoni hátrányt a vádemelésig megtéríti – a bűnszervezet kapcsán is ugyanúgy alkalmazható, éspedig az analógia tilalmának sérelme nélkül. Ha ugyanis két jogintézmény egymással a kevesebb és a több viszonyában van az argumentum a minore ad maius logikai értelmezési elve alapján, ha egy bizonyos kedvezményből a relatíve enyhébb esetkör – ez esetben a bűnszövetség – ki van zárva, akkor a súlyosabb eset – vagyis a bűnszervezet – esetében ez a kedvezmény ugyancsak kizárt lesz. Ellenkező esetben jobban járna az elkövető, ha a vádhatóság bizonyítani tudná a bűnszervezet létét, mintha terhére „csupán” bűnszövetségben elkövetett költségvetési csalást állapítanának meg, ekként kizárva őt a korlátlan enyhítés kedvezményéből. E körben a Kúria tehát az analógia-tilalom túlontúl is óvatos értelmezése révén valójában a logikai értelmezés módszerével helyezkedett szembe. Egy 2021 végi törvénymódosítás ugyanakkor várhatóan explicite is beemeli a Btk. 396. § (8) bekezdésébe a bűnszervezetben történő elkövetést mint a korlátlan enyhítés lehetőségét kizáró körülményt, ezáltal feloldva az itt vázolt jogértelmezési problémát.1

Hasonlóképpen megszorító értelmezést követett a Fővárosi Ítélőtábla, amikor kimondta, hogy a különös visszaesés megállapíthatóságához szükséges hasonló jellegű bűncselekmények körét csak a törvény határozhatja meg, ezek köre nem bővíthető (EBD2019. B.18.). Érvelése szerint megállapítható, hogy a különös visszaesésnek a Btk. Záró Részében körülírt általános fogalmát egybe kell olvasni a Különös Rész egyes bűncselekményeihez fűzött speciális értelmező rendelkezésekkel. Ez utóbbiak bírói mérlegelést meg nem engedő, kógens rendelkezések. A különös visszaesés szempontjából hasonló jellegűnek tekintendő taxatív módon felsorolt bűncselekmények köre egyedi mérlegelés eredményeként nem bővíthető, ugyanakkor a terhelt javára sem szűkíthető. Ezáltal tehát szembehelyezkedett a Legfelsőbb Bíróság – már hatálytalan – 14. Irányelvében foglaltakkal, amely részletes szempontokat adott arra nézve, hogy törvényi rendelkezés hiányában, mely bűncselekmények tekinthetők egymással hasonló jellegűnek. Az igaz ugyan, hogy a Btk. egyes esetekben – mint például a vagyon elleni erőszakos, a vagyon elleni, valamint a szellemi tulajdonjog elleni deliktumoknál – kifejezetten rendelkezik arról, hogy bizonyos bűncselekményi csoportokat egymással hasonló jellegűnek kell tekinteni [Btk. 369. §, Btk. 383. § d) pont, Btk. 388/B. §]. Ezen rendelkezések ugyanakkor olyan deliktumok kapcsán is kötelezően kimondják azok hasonló jellegét, amelyek között ontológiai hasonlóság valójában nem áll fenn. Így ahhoz talán nem fér kétség, hogy például az uzsora-bűncselekmény (Btk. 381. §) és az iparjogvédelmi jogok megsértése (Btk. 388. §) között a valóságban semmilyen hasonlóság nincs, a törvény kötelező rendelkezése folytán mégis ilyennek kell őket tekinteni a különös visszaesés szempontjából. Ebből fakadóan nem ütközne az analógia tilalmába azon felfogás sem, amely szerint a törvény által kötelezően hasonló jellegűnek tekinteni rendelt tényállásokon felül a bíróság egyébként is jogosult lehet két deliktum hasonlóságának kimondására, feltéve, hogy a hasonló jelleg ontológiailag fennállt, mint például egy csalás és egy befolyással üzérkedés viszonylatában. A táblabíróság továbbá figyelmen kívül hagyta a jelenleg is irányadó 39. Büntető Kollégiumi véleményt is, amely az üzletszerűség [Btk. 459. § (1) bek. 28. pont] kapcsán foglalkozik a bűncselekmények hasonló jellegével. Ha e jogintézménynél nincsenek eltiltva a bíróságok két deliktum hasonlóságának kimondásától, akkor valójában ugyanez a helyzet a különös visszaesés kapcsán is; az a néhány törvényhely, amely hasonló jelleget mond ki egyes bűncselekmények között, nem megtiltja más esetben a hasonlóság megállapítását, hanem éppenséggel olyan esetekben is – lényegében fikciót teremtve – fennforgónak minősíti azokat, amikor az a valóságban nem igaz. Összességében megállapítható tehát, hogy az újabb bírói gyakorlat szorosan – némileg talán túlzottan is szorosan – értelmezi az analógia tilalmát és így a törvényesség elvét.

3.2. A kétszeres értékelés tilalma (ne bis in idem)

A ne bis in idem (korábbi szerzőknél: non bis in idem; jelentése: a kétszeres értékelés tilalma) régtől fogva érvényesülő, garanciális jelentőségű büntetőjogi – anyagi és eljárásjogi szempontból egyaránt nagy jelentőséggel bíró – alapelv. Elementáris relevanciája abban a jogállami gondolatban ragadható meg, hogy az állam büntetőigénye érvényesítésének korlátot szabjon: nevezetesen, hogy a büntetőjogi felelősség kérdésében történő döntésre, egyazon elkövetővel szemben, ugyanazon cselekménye miatt – a rendkívüli jogorvoslati eljárások esetétől eltekintve – csupán egyetlen ízben kerülhessen sor, illetve az egyszer már figyelembe vett szempont ismételten ne juthasson önálló jelentőséghez a büntetés kiszabásánál [áttekintésül lásd Gellér Balázs: Nemzetközi büntetőjog Magyarországon, adalékok egy vitához (egyes jellemzők leírása és diagnózis kísérlet). Tullius, Budapest, 2009, 115–149. o.].

Az e princípium kapcsán olvasható szakirodalmi vizsgálódások általában arra hívják fel elsőként a figyelmet, hogy nem ugyanazt jelenti a kétszeres (többszörös) eljárás és elítélés (prohibition of double prosecution), mint a kettős (vagy többszöri) szankcionálás (prohibition of double punishment). Előbbit a büntető eljárásjogi irodalom általában a res iudicata kitétele alatt szokta megjeleníteni és tárgyalni, utóbbi pedig a szankciótani munkákban jut elméleti és gyakorlati jelentőséghez. Emellett kiemelhető, hogy a kérdéskör a hazai (és általában a kontinentális) jogi berendezkedés mellett kisebb jelentőséggel bíró aspektusokkal is rendelkezhet az angolszász büntető eljárásjogi szisztémában (prohibition of double jeopardy).

Az alapelvről megállapítható, hogy az ugyan korábban is gyakran tárgyalt kérdésköre volt a büntetőjogi (és emellett az alkotmányjogi) munkáknak, napjainkban azonban kifejezetten reneszánszát éli annak vizsgálata. Ez nemzetközi síkon az Emberi Jogok Európai Bírósága, illetve az Európai Unió Bírósága olykor földrengésszerűen változó, vonatkozó új gyakorlatának, míg hazai viszonylatban egyrészt az elv Alaptörvénybe emelésének, másrészt az Alkotmánybíróság vonatkozó, alapvetően újszerű hozzáállásának tulajdonítható [lásd 8/2017. (IV. 18.) AB határozat és Ambrus István: Az Alkotmánybíróság határozata az állatkínzás bűncselekménye és az állatvédelmi bírsággal sújtandó cselekmény összefüggéseiről. A kétszeres értékelés tilalmának érvényesülése a büntetőjog és a közigazgatási jog kontextusában. Jogesetek Magyarázata, 2017/4. sz., 5–17. o.]. Szintén kiemelhető, hogy az elv más jogterületek viszonylatában is jelentőséghez jut, mint például a versenyjog területén, amelyet ugyanakkor jelen sorozat második kötete mutat be.

3.2.1. A hazai joghelyzet

A ne bis in idem elve minden jelentős jogrendszerben megtalálható [Gellér Balázs: Nemzetközi büntetőjog Magyarországon, adalékok egy vitához (egyes jellemzők leírása és diagnózis kísérlet). Tullius, Budapest, 2009, 115. o.]. Hazai viszonylatban ugyanakkor, legalábbis ami az explicit alkotmányos szabályozást illeti, arra egészen a legújabb időszakig várni kellett. A korábbi, 1949-es Alkotmány ugyanis még nem szólt az elvről, az csupán Magyarország Alaptörvényének XXVIII. cikk (6) bekezdésében került megszövegezésre. Eszerint „A jogorvoslat törvényben meghatározott rendkívüli esetei kivételével senki nem vonható büntetőeljárás alá, és nem ítélhető el olyan bűncselekményért, amely miatt Magyarországon vagy – nemzetközi szerződés, illetve az Európai Unió jogi aktusa által meghatározott körben – más államban törvénynek megfelelően már jogerősen felmentették vagy elítélték”.

E definíció mindenekelőtt utal arra, hogy az alapelv csupán a rendes bírósági eljárások viszonylatában tekinthető irányadónak. Ugyanakkor például perújítás vagy felülvizsgálat kapcsán az elv nem alkalmazható, amit a döntés véglegességének (megváltoztathatatlanságának) jelentős – ám jogállamilag egyértelműen indokolt – korlátjaként lehet említeni. Lényeges eleme az alaptörvényi szabályozásnak, hogy az nem csupán az ismételt hazai elítélést, hanem az újabb, nemzetközi vagy uniós jogon alapuló üldözést is gátolhatja.

Az alkotmányos szabályozás büntetőeljárásbeli lecsapódását a Be. 4. § (3) bekezdése jelenti, amelynek értelmében „büntetőeljárás nem indítható, illetve a megindult büntetőeljárást meg kell szüntetni, ha az elkövető cselekményét már jogerősen elbírálták, kivéve a rendkívüli jogorvoslati eljárások és egyes különleges eljárások esetét”.

E szabályozás aláhúzza azt a már a korábbi jogirodalomban is megfogalmazott követelményt, hogy a res iudicata elve kizárólag a tettazonosság (büntető anyagi jogi terminológia szerint: alaki bűnhalmazat) fennállása esetén lehet irányadó. Egy cselekménnyel valósul meg több bűncselekmény – tehát alaki halmazat létesül –, ha az elkövető valamely törvényi tényállásban írt elkövetési magatartást egyetlen ízben tanúsítja, oly módon azonban, hogy e cselekmény egyidejűleg egy másik tényállásban írt magatartásnak vagy magatartásrésznek is megfelel, vagy ugyanazon tényállásban foglalt elkövetési magatartást meríti ki egyidejűleg – legalább részben – többször. Alaki halmazat úgy is létrejöhet, hogy a kettő (vagy több) bűncselekmény a maga egészében ugyanazon elkövetési magatartás tanúsításával valósul meg, de úgy is, hogy az elkövetési magatartás egyes mozzanatai mindkét bűncselekménynek a sajátjai, míg más mozzanatok az egyik, megint más történések a másik bűncselekmény törvényi tényállásának keretein kívül esnek. Az alaki halmazat kereteit tehát törvényi tényállásban írt elkövetési magatartás határozza meg. Amint az teljes egészében kifejtésre került, a következő cselekménymozzanat azzal – még ha a korábbival szoros kontinuitásban is van – anyagi halmazatban lesz megállapítandó. Anyagi halmazat esetén tehát az elkövető több olyan – akár azonos, akár különböző – törvényi tényállás keretei közé illeszkedő magatartást tanúsít, amelyeknek közös momentuma/metszete nincsen.

Az alaki és az anyagi bűnhalmazat közötti – mind minősítési, mind jogkövetkezménybeli – megkülönböztetés alapját kezdetben az a gondolat adta, hogy az az elkövető, aki egyetlen cselekménnyel realizál több bűncselekményt, nyilvánvalóan kevésbé büntetést érdemlő, mint aki ezt több magatartásával viszi véghez, mert a többszöri elkövetés többszöri elhatározást, tipikusan nagyobb elszántságot tételez fel az elkövető részéről, indokolt tehát utóbbi súlyosabb büntetéssel fenyegetése. A XX. század derekára tehát a magyar büntető jogtudományban kikristályosodott az a nézet, amely szerint egy cselekménnyel ugyanúgy megvalósítható több bűncselekmény, mint többel, ezért az alaki és az anyagi halmazat között anyagi jogi szempontból különbséget tenni nem szabad.

Az alaki és az anyagi bűnhalmazat közötti megkülönböztetésből – eljárásjogi alapon – számos lényeges eltérés is adódik, ami arra vezethető vissza, hogy míg az alaki halmazat értékelésekor a már említett tettazonosság körében mozog a bíróság, addig anyagi halmazatnál különböző életbeli eseményeket is értékelés alá kell vonnia. E megkülönböztetés az alábbiakban foglalható össze:

a) az ügyek elkülönítésének (Be. 147. §) alaki halmazat esetén nem lehet helye;

b) alaki halmazat esetén annak látszólagos vagy valóságos volta kizárólag a bűnösség kérdésében történő döntés; ezzel szemben anyagi halmazat esetén, ha annak látszólagossága mellett dönt a bíróság, a háttérbe lépő cselekmény viszonylatában külön felmentő rendelkezést (Be. 566. §) kell hoznia (és ugyanígy jár el az ügyész a nyomozás során: az általa nem megállapíthatónak tartott bűncselekmény relációjában külön határozatban dönt a nyomozás megszüntetése felől);

c) amennyiben az első fokon valóságos alaki halmazatban értékelt bűncselekményeket a másodfok látszólagos halmazatként értékeli (vagy fordítva), harmadfokú eljárásnak nincs helye; az anyagi halmazat kapcsán ugyanilyen esetben fellebbezni lehet a harmadfokú bírósághoz (Be. 615. §);

d) a pótmagánvádas eljárás (Be. CV. Fejezet) megindítását alaki halmazat kapcsán nem akadályozza, ha az ügyész csak egy bűncselekmény miatt hozott megszüntető határozatot; anyagi halmazat esetén ilyenkor viszont csak a megszüntetéssel érintett bűncselekmény viszonylatában terjeszthető elő a vádindítvány.

A res iudicata (ítélt dolog) idézett törvényi megfogalmazása kapcsán kiemelendő még, hogy a törvény nem „bűncselekményről”, hanem csupán „cselekményről” beszél. Ebből fakadóan pedig, elvi síkon, nem kizárólag a korábbi büntetőjogi felelősségre vonás képezheti akadályát a későbbi eljárás megindításának, hanem más – például szabálysértési jogi – elmarasztalás is. Ami pedig a korábbi büntetőjogi elítélést illeti, a kérdéskörrel a Kúria is foglalkozott. Így újabban, a BH2016. 51. II. számon közzétett eseti döntésében kimondta, hogy „a próbára bocsátást alkalmazó jogerős határozatban elbírált cselekmény ítélt dolog, amely a próbára bocsátást megszüntető és büntetést kiszabó ítéletben nem minősíthető át, még a törvény időbeli hatályára vonatkozó rendelkezés alapján sem. A próbára bocsátás megszüntetését kimondó eljárásban a bűnösség ismételt kimondására nem kerülhet sor, csupán a büntetését kell kiszabni a próbára bocsátással elbírált cselekmény miatt, ezért a minősítés kötelező érintetlenül hagyása ebben az esetben nem eredményezi az elkövetéskor és az elbíráláskor hatályos büntető jogszabályok tiltott „kombinatív” alkalmazását”. A büntetőjogi intézkedésként szabályozott próbára bocsátás kapcsán tehát a Kúria levonta a megfelelő eljárásjogi konzekvenciákat, nevezetesen, hogy a már kétséget kizáróan bizonyított bűnösséggel megvalósított deliktum kapcsán ismételt bűnösség megállapítására nem kerülhet sor, így a bíróság feladata ilyenkor kizárólag a büntetéskiszabásra korlátozódik.

A Debreceni Ítélőtábla legújabban az adóigazgatási eljárás keretében kiszabható adóbírság, illetve ugyanezen cselekmény miatt, büntetőeljárás keretében kiszabott pénzbüntetés viszonylatában elemezte a ne bis in idem elvét (ÍH2019. 1.).

Ami pedig a ne bis in idem hazai alkotmányos gyakorlatát illeti, kiemelhető, hogy az Alkotmánybíróság a 2010-es években több nagy jelentőségű határozatában is foglalkozott a kérdéssel. Így a 33/2013. (XI. 22.) AB határozat kimondta, hogy „senki nem vonható büntetőeljárás alá, és nem ítélhető el olyan bűncselekményért, amely miatt Magyarországon vagy – nemzetközi szerződés, illetve az Európai Unió jogi aktusa által meghatározott körben – más államban törvénynek megfelelően már jogerősen felmentették vagy elítélték. Az alkotmányos rendelkezés a »res iudicata«, valamint a »ne bis in idem« elvek összekapcsolásán keresztül egy relatív eljárási akadályt fogalmaz meg az elbírált, büntetendő cselekmények tekintetében”. Még nagyobb jelentőséggel bírt – és a különböző jogterületekről származó szankciók összevetéséről szóló fejezetben még érintendő – döntés volt a már említett 8/2017. (IV. 18.) AB határozat. Ebben a taláros testület megállapította, hogy az állatok védelméről és kíméletéről szóló 1998. évi XXVIII. törvény 43. § (1) és (4) bekezdésének alkalmazása során az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdéséből és XXVIII. cikk (6) bekezdéséből, a jogbiztonság elvéből, valamint a kétszeres eljárás alá vonás és büntetés tilalmából eredő alkotmányos követelmény, hogyha állatkínzás vétsége vagy bűntette miatt büntetőjogi felelősség megállapításának van helye, vagy a büntetőjogi felelősség kérdésében már jogerős marasztaló döntés született, akkor ugyanazon tényállás alapján indult állatvédelmi hatósági eljárásban, ugyanazon jogellenes cselekmény miatt állatvédelmi bírság kiszabására ugyanazon személlyel szemben nem kerülhet sor. Az ügyben a kiskutyákkal végző elkövetőt előbb az állatvédelmi hatóság állatvédelmi bírsággal sújtotta, majd a később megindult büntetőeljárásban a bíróság – büntetőjogi szankcióként – pénzbüntetést szabott ki vele szemben. Ezzel a megoldással tehát az AB a kétszeres értékelés tilalmának tágabb körű értelmezését fogadta el. Véleményünk szerint ugyanakkor indokolt lett volna tovább is mennie abba az irányba, hogy a jogalkotó figyelmét is határozottan ráirányítsa a jelzett problémára. Ameddig ugyanis a közigazgatási és a büntetőeljárások, valamint ezek szankcióinak egymáshoz való viszonya nem rendeződik, a jogalkalmazásban könnyen gyakorlati nehézségek és zavarok léphetnek fel. Erre a kérdéskörre lentebb még visszatérünk.

3.2.2. Az Emberi Jogok Európai Egyezménye (EJEE) és az Emberi Jogok Európai Bíróságának (EJEB) joggyakorlata

A ne bis in idem nemzetközi jogi szabályozása körében – mint minden emberi jogi vonatkozású kérdésben – az EJEE-t szükséges elsősorban kiemelni [részletesen lásd Gellér Balázs – Ambrus István – Vaskuti András: A magyar büntetőjog általános tanai II. Büntetéstan (A büntetőjogi jogkövetkezmények tana). ELTE Eötvös, Budapest, 2019, 26–56. o.]. Az eredeti Római Egyezmény a kétszeres értékelés tilalmának elvét ugyan még nem tartalmazta, a 7. Kiegészítő Jegyzőkönyv (EJEE 7. KJ) 4. cikke ugyanakkor már akként rendelkezik, hogy „ha valakit egy állam büntető törvényének és büntető eljárási törvényének megfelelően egy bűncselekmény kapcsán már jogerősen felmentettek vagy elítéltek, e személlyel szemben ugyanennek az államnak az igazságszolgáltatási szervei ugyane bűncselekmény miatt nem folytathatnak büntető eljárást, és vele szemben abban büntetést nem szabhatnak ki”. E megfogalmazás ugyan jelentősen cizellált szabályozást tartalmaz abból a szempontból, hogy nem csupán általánosságban „elítélésről” beszél, hanem kifejezetten rögzíti, hogy nem csupán a jogerős elítélés, hanem a jogerős felmentés is generálja a ne bis in idem beálltát. Szintén jelentős, hogy explicite kiemeli mind a megkettőzött eljárások, mind a büntetések tilalmát. Hátránya ugyanakkor, hogy lokális marad, hiszen kizárólag „ugyanennek az államnak” az eljárásáról szól, annak tehát az idézett definíció értelmében elvileg semmilyen akadálya nem lenne, hogy ugyanazon elkövető ugyanazon tettét két (vagy több) különböző állam is üldözze, elítélje és büntetéssel sújtsa. Ez a megoldás azonban a bűnözés egyre inkább határokon átívelő jellegűvé válására figyelemmel, és kifejezetten az európai térségben természetesen nem vezethet kielégítő eredményre.

Első mérföldkő volt a Gradinger v. Ausztria ügy (Eur. Court H.R. Gradinger v. Austria, judgment of 23 October 1995, Series A no. 328-C., a továbbiakban Gradinger-ügy). Gradinger ittasan egy biciklista halálát eredményező közlekedési balesetet okozott autójával. A büntető bíróság gondatlanságból elkövetett emberölés (osztrák StGB 80. cikke) végett pénzbüntetésre ítélte, míg a közigazgatási hatóság ittas járművezetés szabálysértése miatt pénzbírságot szabott ki. Gradinger ekkor az osztrák Alkotmánybírósághoz fordult, de az osztrák Alkotmánybíróság úgy döntött, nem vizsgálja a kérelmet; a közigazgatási bíróság pedig tárgyalás tartása nélkül utasította el a kérelmét. Az EJEB megállapította az EJEE 7. KJ 4. cikkének megsértését. A Bíróság bár elismerte, hogy a vonatkozó rendelkezések nemcsak a bűncselekmény és szabálysértés megnevezésében, hanem céljukban és jellegükben is különböznek, kimondta, hogy mégis mindkét vitatott határozat ugyanazon a magatartáson alapul. A Gradinger-ítélet azért is jelentős, mert a történeti tényállást tekinti az idem alapjául, mellyel megalapozta az EJEB joggyakorlatának egyik fő vonulatát. Ennek – amint azt szemléltetjük – a Zolothukin-ügytől (Eur. Court H.R. Zolotukhin v. Russia, judgment of 10 February 2009, App. No. 14939/03., a továbbiakban: Zolotukhin-ügy) az egyetlen meghatározó elvvé kellett volna válnia, ám ez mégsem történt így.

A másik fő vonala az ítélkezési gyakorlatnak az Oliveira v. Svájc ügyben (Eur. Court H.R. Oliveira v. Switzerland, judgement of 30 July 1998, Para. 12., a továbbiakban: Oliveira-ügy) körvonalazódott. A Bíróság kimondta, hogy nem sérti az EJEE 7. KJ 4. cikkét és nem jelent kétszeres elítélést, ha a kérelmező cselekményével két bűncselekményt valósít meg (jármű feletti uralom elvesztése és gondatlanságból okozott testi sértés), és ezeket a hatóságok külön eljárásban bírálják el. Oliveira jeges, behavazott úton haladt gépjárművével, amikor átsodródott az út másik oldalára, nekicsapódva a szemben haladó gépkocsinak, majd beleütközött egy másikba; ezen utóbbi vezetője súlyos sérüléseket szenvedett. Egyrészt a rendőrbírói hivatal (Polizeirichteramt) közlekedési szabálysértés (útviszonyoknak nem megfelelően megválasztott sebesség miatt a jármű feletti uralom elvesztése) miatt pénzbírságot szabott ki, másrészt később a bíróság a svájci StGB 125. §-nak (gondatlanságból okozott súlyos testi sértésért) megsértése végett pénzbüntetés megfizetésére kötelezte Oliveirát. A zürichi járásbíróság határozatának indokolásában kifejtette, hogy a rendőrbíró szabálysértési eljárásban vizsgálta az ügyet, ami nem zárja ki, hogy a cselekményt szigorúbb és alaposabb jogi és ténybeli vizsgálatnak vessék alá egy büntetőeljárás keretében. A bíróság a pénzbüntetés mértékébe beszámította a kérelmező által időközben törlesztett 200 frankos szabálysértési bírságot, így végül 1200 frank megfizetésére kötelezte a kérelmezőt. A kérelmező a döntés ellen fellebbezett a zürichi fellebbviteli bírósághoz, mely elutasította fellebbezését, mivel megítélése szerint a rendőrbírói hivatal által hozott határozatból kitűnik, hogy az csak a jármű feletti uralom elvesztésének kérdését vizsgálta, az eljárási hiba, hogy nem tette át az ügyet, nem eredményezheti a teljes határozat hatályon kívül helyezését (Oliveira-ügy, Para. 13.).

A kormány a Grandinger-ítéletre hivatkozva azzal védekezett, hogy a rendőrbírói hivatal hatáskör hiányában nem tudta az esetet annak minden körülményével együtt vizsgálni (a gondatlanságból okozott súlyos testi sértésre nem volt hatásköre), és végső soron a kérelmező nem szenvedett sérelmet a két eljárás következtében, mivel korábbi büntetését beszámították az utóbbiba. A Bizottság megállapítása szerint a kérelmezőt mindkét alkalommal ugyanazon tények alapján ítélték el, mivel az okozott testi sérülések integráns részét alkották a magatartásnak, amely okozta ezeket. Kizárólag az a körülmény, hogy az első eljárás során eljárási hiba állt fenn, nem indokolhatja a második eljárás megindítását (Oliveira-ügy, Para. 24, Annex.).

A Bíróság megítélése szerint azonban az esetben (heterogén) alaki halmazatról (concours idéal d’infractions) volt szó, melynek jellemzője, hogy a cselekmény két különböző bűncselekményt valósít meg, és ilyenkor a súlyosabb büntetés általában elnyeli az enyhébbet (Oliveira-ügy, Para., 26.). A Bíróság megjegyezte, hogy célszerűbb lett volna a két jogsértést egy eljárás keretében elbírálni; ez történt volna akkor, ha a testi sértés kérdésének elbírálására hatáskörrel nem rendelkező rendőrbíró áttette volna az ügyet a kerületi ügyészségre. Abból, hogy ez nem így történt, nem vonható le következtetésként az EJEE 7. KJ 4. cikkének megsértése. Különösen, mert jelen ügyben a büntetések nem halmozódtak, hanem a súlyosabb büntetésbe a második ügyben eljáró bíróság beleszámította a korábbi enyhébbet. A Bíróság a fentiek alapján megállapította, hogy Svájc nem sértette meg az EJEE 7. KJ 4. cikkét (Oliveira-ügy, Para., 27 et seq.). Az ítélethez csatolt különvéleményében Repik bíró megjegyezte, hogy míg a Gradinger v. Ausztria ügyben a Bíróság a bűncselekmények azonosságát a tények és az elkövetési magatartás azonossága alapján állapította meg, jelen esetben ezzel merőben ellentétesen döntött, és a jogi minősítés azonosságát jelölte meg a bűncselekmények azonosságának kritériumaként, noha a két eset körülményei nem indokolják az ellentétes döntéseket (Dissenting opinion by Judge Repik).

A Gradinger-ítéletre mint precedensre alapított judikatúra mellett párhuzamosan megjelent tehát az Oliveira-ügyben hozott döntésre épülő joggyakorlat. A Bíróság a Ponsetti and Chesnel v. Franciaország ügyben (Eur. Court H.R. Ponsetti and Chesnel v. France, Decision on Admissibility of 14 September 1999., a továbbiakban: Ponsetti-ügy) kimondta, hogy a nemzeti bíróságok nem sértették meg az EJEE 7. KJ 4. cikkét azzal, hogy adóbírság kiszabása mellett bűncselekmény elkövetése miatt is elítélték őket ugyanazon tényállás alapján. A Bíróság kiemelte, hogy a kérdéses bűncselekményt csak szándékosan lehet elkövetni, míg az adóbírság az adóbevallásra megadott határidő objektív elmulasztásán nyugszik, így nem ugyanazon jogellenes cselekményekről van szó, vagyis nem ugyanazon cselekményért vonták kétszer felelősségre.

Már az ezt követő, a megengedhetőség tárgyában hozott R.T. v. Switzerland döntésben (Eur. Court H.R. R.T. v. Switzerland, Decision on Admissibility, of 30 May 2000, No. 31982/96.) jól kirajzolódott, hogy az EJEB nem érzékelte sem a kérdés jelentőségét, sem pedig azt, hogy a joglogika, a dogmatika szabályainak megfelelő, egységes, elvi alapokon nyugvó joggyakorlatot kellene kialakítania. Az ittas vezetés következtében a kérelmezőt büntetőeljárásban büntető, míg a közigazgatási eljárásban szabálysértési szankciókkal sújtották. A Bíróság álláspontja szerint csupán arról volt szó, hogy a svájci jog három különböző szankciót fogalmazott meg az ittas járművezetés esetére, és mivel két eljárásban más-más szankciókat szabtak ki, nem állapítható meg az EJEE 7. KJ 4. cikkének megsértése.