Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

Bevezetés

Kísérteties előjáték

A pezsgősüveg

A Stapélia-kép

A telihold

A vaslovag

A lelkek háza

A pipacskoszorú

A törzsbika

A sebesült vad nyomában

A szürke angyal

A fehér kert

A koporsó

A freskó

Kísérteties utójáték

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Hermann Löns

A KÉT ARC

fordította:
Várkonyi Titusz

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-288-7 EPUB
ISBN 978-963-678-289-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Das zweite Gesicht

első kiadás: 1912.
az elektronikus változat az 1922. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító William-Adolphe Bouguereau (1825 – 1905)
Égalité devant la mort című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Bevezetés

Amikor a germán erő és fegyelmezettség gigantikus küzdelmek után az ellenség és a lelkek összeomló frontján felparázsló forradalom kettős füzében elernyedt, vesztette el az új német irodalom egyik markáns tehetségét: Hermann Löns-t. Hogy Löns valóban egyik legszebb ígérete volt az új német literatúrának, azt az igazi értékek elvesztése felett érzett megilletődéssel állapíthatja meg mindenki, akit A két arc (Das zweite Gesicht) című regényéből megérint az az üde légáram, melyet egy új talentum szárnycsapásai hullámoztatnak feléje.

A két arc egy férfi-lélek életének színes és sok változatú mozaikja. Egy negyvenéves festőművész extázisig fokozódó, delíriumba haló szerelme vonaglik el előttünk abban a boldogsághajszában, melyet Hagenrieder Helmold folytat azért, hogy művészélete kiteljesedjék, hogy a családi otthon enyhe melegében lankadtra renyhülő lelke új szenvedélyének izzásában új szépségek iránt való fogékonyságra termékenyüljön. Nagy szerelmének mákonyául keresett apró szerelmi idillek állomásain át, végül is kiégetten hanyatlik le szerelmének tüzes napja és életének alkonyegén kigyúl a hold: mély vonzódása egy egyszerű parasztlányka iránt, aki csendes odaadásának ezüst fényével világítja be a megroskadó szívére nehezülő homályt. A két asszony és egy férfi szerelmi problémáját veti fel Löns és analizálja mély léleklátással, karaktert formáló erővel Hagenrieder Helmold, a negyvenéves férfi, ah utolsó szerelmének ellobbanása után halott szívvel vonszolja magát és már csak az értelmével alkot, az új német regényirodalom egyik legjobban megmintázott alakja, mely egy gazdag egyéniség prizmáján át színesedik élővé. Ugyancsak az élet melege érzik Hagenrieder szerelmesének Swaantje Svantenius-nak alakján is, aki szemérme riadozásával tragikumuk felidézője, valamint a festő feleségének, Grétének alakján, akiben Löns a német hitves erényeinek állít maradandó emléket. Történetét szimbolikus elő- és utójátékkal keretezi. Szimbolizmusa azonban nem ványadt jelképesség, nem üres formalizmus, nem stílus zsonglőrködés üres játéka, hanem erős szervességgel kapcsolódó keret, mely sok mélyről zengi lírát, sok üde szépséget emel ki és adja meg nekik a lélek hangsúlyát.

Hermann Löns minden sorából a természet szeretetének ősmelege párázik. A német „Haide", a speciális germán pusztaság poézisének virágaitól illatosak a szavai. Párbeszédei a holddal, egy szarvasles, egy sebesült szarvas üldözése az egyéni természetlátás legszebb példái.

Népének mély szeretete is erősen jellemzi Löns-t. Nacionalizmusa azonban nem üres szólamokbar éli ki magát, hanem mélytüzű szavakban szikrázik. Egy helyütt, mint távoli földindulás misztikus és borzongató zaja morajlik fel leikéből a háború A német népnek két arca van: egy barátságos és egy fenyegető arca. A háborút különben olyan forrásnak véli, melyben a német erő megújhodik.

Művész hivatását áhítatosan szentnek tartja és nemcsak kerüli, de mélységesen megveti az olcsó hatáskeresést. Sok keserű és maró igazsággal sújt le Hagenrieder Helmold az irodalom és művészet giccs-gyártóira. A mesterkéltséget, a pózt az életben sem szenvedheti; az élet filisztereit, az élet kontárjait éppen úgy lenézi, mint a művészet sarlatánjait.

Népemet sok új szépséggel kell megismertetnem, - mondatja Hagenriederrel. Ha ezt a maga elé tűzött célt nem is valósíthatta meg teljes egészében, ha lelke minden kincsét nem is önthette népe elé, torzónak maradt művészete így is gazdag örökséggel ajándékozta meg népét.

Várkonyi Titusz

Kísérteties előjáték

A tűz boszorkánya a lápon feküdt és aludt. Az ébredő délkeleti szél egyszerre csak megcsiklandozta az orrát egy fűszállal. Tüsszentenie kellett és erre felébredt. Szívből jövőn mélyet ásított, kinyújtózott, talpra szökött, rendbe rázta a ruháit, tisztára porolta a kötényét, majd lehajolt egy turfa tócsa fölé, hogy lássa, rendben van-e még a haja, nem ül-e ferdén a fején főkötője. Feszes csípőire támasztott kézzel ide-oda himbálta fejét, mosolygott és valami üde dallamot dúdolva, táncra perdült.

Amint ott keringett: tűzpiros ruhája, rikító sárga köténye és aranyos főkötőjének fekete szalagjai csak úgy röpködtek. Gyönyörködtető látvány volt az, annyira, hogy a kiaszott moha, a málló fű és a száraz virágok egészen furcsán kezdték érezni magukat, mert annyi mindenféle szép látnivaló tárult eléjük: a piros sarkú szalagos cipellők, a zöldsávos fehér harisnyák, a kék harisnyakötők és még miegymás. Szerelemre is gerjedt iránta minden, ami felett megperdült piros ruhája, fehér inge, olyan szerelemre, hogy egyszerre lobogva égett és lángot vetett még az érzéketlen turfa is; de, amikor a tőzeg forró kezével megragadta a formás lábikráit, felsikoltott a tűz boszorkány és odébb perdült.

Jó ideig így ment ez. Majd itt táncolt, majd ott keringett; de, amikor a lángok lábába akartak csípni, hipp, már másutt volt, ott forgott és ha ott is ugyanaz történt vele, hopp, már tovalibbent és a lángok ugyancsak nyújtogatták utána a nyakukat.

Idővel az üres táncot túl unalmasnak találta. Megállt. A fehér ing, fel s alá hullámzott kerek mellén, tenyerét szeme fölé tartotta és végig tekintett a lápon, mely fehér volt az aszott fűtől.

Egyszerre csak a nyírfák mögött felcsillámló vízben valami ide-oda ugráló vörösséget pillantott meg, egy emberi arcot, egy zöldruhás férfi arcát, aki fegyvert hordott a vállán. Három fajdkakas csüngött alá a hátizsákjáról és botjára támaszkodva lendítette át magát az árkokon és szakadékokon.

- Az ördögbe is! - szólalt meg a tűz boszorkánya és nevetett - ez azután pompás és drága táncos a számomra és éppen jókor jön.

Meggyorsította lépéseit, de még sem tudta utolérni a férfit. Tölcsért formált kezéből a szája köré és úgy kiáltotta:

- Hé, te!

De a vadász nem hallotta. Kürtölni próbált, de ezzel azután igazán nem volt szerencséje.

Futott, ahogy csak tudott, meg-megállt és kiáltozott: Hé! és Hollá! vagy Az ördögbe!, míg a férfi, amikor ő már lélegzetét vesztette, végre megfordult és feléje nézett. Intett neki, de ekkor észrevette a vadász, hogy kivel van dolga és botjával lendítve magát, igyekezett elinalni.

- Te kamasz! - ócsárolta a tűz boszorkánya és megint utána eredt, úgy, hogy a vadásznak ide- oda kellett ugrálnia, mert egyre jobban a sarkában járt. Amikor aztán már nem volt más kiútja, egy öreg tócsába ugrott, ledobta a fegyverét, meg a hátizsákját s olyan mélyre merült alá, míg a víz mellét érte és így várta be, míg a szerelmes nőszemély elszáguld mellette.

Azután előmászott, megrázta magát, nyakába kanyarintotta hátizsákját, újból kezébe vette botját és a gőzölgő füvön, az izzó tőzegen, a sistergő boróka fenyőbokrokon és a lobogva égő törpefenyőkön át a másik oldalra ugrott. Időnként hátrapillantott a füst- és lángtengerre. Egyszer megállt, kifújta magát és előhúzott egy csomó tőzegmohát, melyet az árokból tépett ki. De már látta maga mögött a boszorkány piros arcát, hallotta közönséges szitok-szavait, melyeket utána kiáltott, arra futott hát, ahol a patak folyik el a rét mellett. Csak akkor pihent meg, mikor a patak már mögötte volt és eljutott a nagy fűzfáig. Lehullajtotta botját, felakasztotta puskáját a fára, letette hátizsákját, leheveredett a fűbe, hátát nekitámasztotta a fa törzsének és mélyen fellélegzett, miközben arra nézett, ahol a tűz boszorkánya állott, öklével fenyegetve őt, mialatt köröskörül mindenféle fekete és szürke arc meregette feléje szemét, fintorgott reá, kormot köpött feléje, füstöt fújt és öltögette rá piros nyelvét. Most kikacagta őket, hosszú orrot mutatott nekik, rágyújtott pipájára és füstöt fújt a pokoli fajzat felé, miközben oda-oda pislogott. A szürke fintorgó arcok lassan eltünedeztek és a tűz boszorkánya is eltűnt; de a kiégett lápon át most egy leány jött. Karcsú volt és büszke járású; hamuszőke haja szelíd, szeme gyengéd fényű, keze fehér és igen kicsiny. Két kézzel fogta fel a ruháját, mely fehér gyapjúból készült és olyan bőre volt szabva, hogy szép ráncokba türemlett. A nyakkivágást és a félhosszú bő ujjakat aranyhímzés fedte.

Egyre közelebb jött a leány, egyenesen feléje tartott és barátságos tekintettel nézett rá. A szemét eleinte feketének vélte, azután barnának tűnt fel neki és végül úgy látta, hogy kék a szeme, kék, benne aranyvirágokkal. Most megismerte a leányt, intett neki és feléje kiáltott:

- Swaantje, hogy kerülsz te ide?

Erre felébredt és megállapította, hogy elaludt és álmodott. Álmától azonban annyira megriadt, hogy szíve a torkában vert. Felállott, puskáját vállára kanyarintotta, botját beállította a bokorba és körülnézett a kalapja után, míg végül eszébe jutott, hogy a kalapja leröpült a fejéről, amikor menekülnie kellett a tűz boszorkánya elől. Elnevette magát és lassan megindult az erdő felé, ahol a vadgalamb sajnálkozott rajta. De a szajkó már kinevette a vadászt, mert olyan fekete és szennyes volt az arca és nem tudott róla. Ott röpködött előtte és szakadatlanul kiáltozta: „eccs, eccs, eccs!“ De amikor a vadász megfenyegette és tréfából a puskájához kapott, hangosan elrikoltotta magát a tarka madár: nem, nem! és gyorsan beröpült az erdő mélyébe.

- Az ég szerelmére, Hagenrieder úr, - kiáltott fel a Kék Éghez címzett fogadó tulajdonosnője, összecsapva a két kezét, - mi van magával?

Látva, hogy a vadász értelmetlen arccal bámul reá, megfogta a két vállánál, megfordította, hogy belelásson a tükörbe. Most már nevetett a vadász, mert látta, hogy fekete az arca - és a koromtól, meg az izzadtságtól szürkén csíkozott. A fogadósné csípőjére támasztotta két tenyerét és úgy kacagott, hogy a foga villámlott belé.

- Még ki is nevet?! - kiáltotta a vadász és megragadta és csókolta olyan hosszan, míg éppen úgy festett, mint ő. A fogadósné szerelemmel elegyes haraggal nézett reá. Ő pedig nevetett és azt mondta r

- Így ni, most már egyformák vagyunk. Most pedig három tál mosdóvíz és három törülköző kell a szobámba és ha megint lejövök, étel és ital bőviben, mert a tűz boszorkánya végigkergetett az egész lápon.

A fogadósné egészen elsápadva szólt:

- És én azt hittem, hogy csak egy kicsit segédkezett a tűzoltásnál.

A vadász felment a lépcsőkön a szobájába, levetette ruháját és tetőtől-talpig megmosakodott, majd pedig utcai ruhát öltött magára. Amikor a tükör előtt állott s a nyakkendőjét csokorra kötötte, azután hasonló színű övét kapcsolt a derekára, megint csak Swaantjéra kellett gondolnia. Egyszer magával vitte a leányt egy kirándulásra. Mivel nagy volt a hőség, fehér ingblúzban, övvel a derekán, karjára dobott kabáttal ment érte.

- Elragadóan festesz, Helmold bátyám, egészen elragadóan - kiáltott fel a leány és örömében tapsolt. - Úgy találom, hogy a mellényviselet rút és egyáltalán nem értem, miért hordanak a férfiak ilyen hőségben háromszoros ruhát. És lám, egészen egy melódiára vagyunk hangolva: mindketten fehérben és borvörösben! Talán tudakozódtál Fridánál, hogy milyen ruhát veszek fel?

A vasúti kocsiban egy fiatal leány ült vele szemben. Nagyon csinos leány, de mivel barnás arcszíne volt, sötét szeme meg fekete haja, ügyet sem vetett elismerő pillantásaira, melyekkel őt méregette. Ha olykor-olykor kinézett az ablakon, tekintetének át kellett siklania a leány fölött és akkor tűnt fel csak neki, milyen ellentéte Swaantjénak szegletes mozdulataival, élénk tekintetével, pillanatra nem pihenő kezével, pergő beszédével, csengő kacagásával, amint buzgón szórakozott a kísérőjével, egy öreg úrral.

És ekkor hallotta Swaantje szelíd hangját, lágy nevetését, látta kimért mozdulatait és kicsiny, majdnem túl kicsiny kezére gondolt, mely soha nem szökdelt ide-oda, hanem csöndesen pihent az ölében, vagy megfontoltan forgatta a tűt és közben időnkint lassan felpillantott és testvéri gyöngédséggel nézett reá. - Már nagyon régen nem láttam, - gondolta a férfi.

Amikor a háza ajtaját felnyitotta, szűkölve és csaholva ugrándoztak a kutyái lába körül és egy vidám hang kiáltotta feléje:

- Már itthon? No, ez pompás!

A felesége jött eléje üdén és derűsen, mint mindig; oda tartotta neki a nevető száját és ő háromszor megcsókolta. Azután azt kérdezte tőle az asszonya:

- Látogatót kaptunk, találd ki, kit?

A férfi nevetett:

- Hiszen tudod, Gréte, hogy az értelem, szerencsére, gyenge oldalam!

Ekkor feltárult az ebédlő ajtaja és Svantenius Swaantje állott előtte, éppen úgy, mint aminőnek álmaiban látta: bő fehér gyapjúruhában, nyakán és a könyökhajlásban arany hímzéssel és a kék szemében arany virágokkal. Swaantje kezet nyújtott neki és így szólt:

- Isten hozott, kedves Helmold! Milyen szép tőled, hogy ilyen korán jöttél. Ma még egyszer olyan jól fog ízleni nekünk az ebéd, mint máskor.

A férfi szeme örvendezett, amint ott látta maga előtt állni a leányt s a szíve nevetett, amikor a hangját hallotta. Feleségét jobb karjába fogta, unokahúgát a balba és ezt mondta:

- Kedves volt tőled, Swaantje, hogy egyszer megint ide találtál hozzánk. Ezért te is kapsz egy pohár pezsgőt. Ugye asszonykám?

A felesége buzgón integetett a fejével:

- Természetesen, ha egy ilyen kedves, csókolnivaló kuzin a vendégünk!

- „Csókolnivaló” - tréfálkozott a férje és előbb őt, majd Swaantjét csókolta arcon.

A pezsgősüveg

Amikor az előcsarnokban az öreg állóóra tizenkettőt ütött, támolyogva jött valaki végig az utón, majd a kocsiúton tántorogva, majd a gyalogjárón ide-oda ingadozva és kis híja, hogy neki nem ment a lámpaoszlopnak, mely Hagenrieder Helmold háza előtt állott. Azután végigvonszolta magát a fal mentén, majd visszafordult, a házszámokat s a névtáblákat mustrálgatta és újból visszatért ahhoz a házhoz, amelynek ajtaja előtt lámpás állott, a fejét lehajtotta, mormogott valamit, azután a zsebébe nyúlt, erőlködve kotorászott benne, míg felszínre hozott egy kulcsot. Alaposan megnézte, majd újból visszadugta a zsebébe. Végre megtalálta az igazit, kinyitotta a kaput és belépett a házba.

A kutyák morogtak a folyosón, amikor elosont mellettük, de nem ébredtek fel. A zsebéből kivett feszitővassal kinyitotta a szélfogó ajtaját Belépett, lenyomta az ebédlőszoba ajtajának kilincsét, az előszobát elválasztó függönyt félrevonta és besurrant a szobába. Közben neki ment egy szekrénynek és úgy megütötte egyik tömzsi, rövid lábát, hogy a fájdalomtól visszapattant, megperdült maga körül és pohos kis hasával, mely majdnem a nyakánál kezdődött, úgy neki ütődött a varró-asztalnak, hogy az megrecsegett. De most már megtalálta, amit akart. Kihúzta a fiókot és addig keresgélt a rekeszeiben, míg egy darab krétát nem talált. Ezzel azután hatalmas pezsgősüveget rajzolt a szárnyas ajtóra, majd kést vett elő a zsebéből, kinyitotta a kés pezsgős dugóhúzóját, ráhelyezte az üveg dugójára, feltörte a drótzávárt és huss, kiröppent a dugó. Habzón szökellett elő a vidám ital a palack torkából, lefolyt a padlóra, az ajtók alatt becsurgott a hálószobákba, a konyhába, a gyermekszobába, a verandára, az előcsarnokba, lecsepegett a lépcsőkön, kijutott a folyosóra, onnan a kertbe, betöltötte a kert végében lévő festőműtermet, majd megint visszafolyt, felszökdelt a lépcsőkön, sőt bepezsgett a leányszobába is. Amikor már az egész ház pezsgőtől szaglott, a behatoló jövevény nagy- nehezen megkereste a dugót, nyögve belekínozta az üveg nyakába, két egymásra ívelt krétavonással megkötötte, azután leoldotta az üveget az ajtóról és vigyorogva lopódzott ki a házból.

Hat órakor reggel a csinos szobalány trillázva ugrált le a lépcsőkön és kiengedte a kutyákat az utcára. Az ebek túláradó pajkossággal viháncoltak. Azután megjelent a gyermekleány vidám dalocskát dúdolva maga elé. Hét órakor derűs arccal jött le a ház asszonya a felső emeletről, mögötte az ura, aki hetykén fütyürészett. A gyerekszobában most egyszerre nagy nevetés és sipogás kerekedett. Mikor már az egész család a kávéhoz terített asztalnál ült, melyen rikítóan tarka virágcsokor állott, felvonták a függönyöket és mosolyogva, olyan barátságosan, mint a nap, mely a lépcsőre nyíló tárt ajtón át nézett be a verandára, belépett Swaantje fehér ruhájában, megcsókolta a ház asszonyát s a gyermekeket és kezet nyújtott nagybátyjának. Mogorva arccal, de vidám tekintettel szólt a férfi:

- Nekem is egy csókot!

Mikor megkapta a kért csókot az arcára, azt mondta: „oh!” és megsimogatta a gyomrát, mire azután valamennyien nevettek.

Sok nevetés hangzott el az asztalnál és asztalbontás után is; amikor ugyanis Swaantje lement a kerti lépcsőn Helmold után, aki meg akarta neki mutatni új festményeit, Gréte asszony látva, hogy az éjjel erősen harmatozott, aggódva szólt a lány után:

- Vigyázz, hogy nedves ne legyen a ruhád!

A lány megdöbbenve nézett körül és megbotránkozva kiáltott fel:

- De Gréte!

Az egész kert visszhangzott a nevetéstől és Swaantje felfogva szoknyáját, besurrant a műterembe. Ott azután egyszerre elfeledte a nevetést, kezei lehullottak, majd lassan újból felemelte őket; összecsapta a mellén és mély sóhajtással fordult a bátyja felé, miközben ezt suttogta:

- De hiszen ez csodálatos, kedves Helmold, ez a legszebb, amit eddig festettél.

Mindkét kezével megragadta a férfi jobbját és megszorította:

- Köszönöm neked, nagyon köszönöm, büszke vagyok rád!

A festő félig hunyt szemmel vizsgálta a képet és mosolygott. Hatalmas arányú kép volt és több meztelen óriást ábrázolt, amint életre-halálra viaskodnak tarka tigrisekkel. Az óriási macskák világos és sötétsávos teste, a meztelen embertestek a végletekig megfeszített, élénk fényekkel és tompa árnyékokkal kiemelt izmokkal, a széttiport fű, a kavargó porfelhők, melyeket rézsut aláhulló napsugarak szaggattak meg, mindmegannyi éles ellentétet alkottak, de egy érett természetszemlélet, egy erős akarat egységes hatásra hangolta őket.

Swaantje beleomlott egy kényelmes bőrkarosszékbe, keskeny cipőit melyek fölött a fehér ruha a selyemharisnyák egy sávját láttatta, nekitámasztotta egy zsámolyul szolgáló hatalmas jávorszarvas-agancsnak és egészen belemerült a képből kiáradó hangulatba. Helmold az ablaknál állott és örömmel látta a lány büszke metszésű arcát, hamuszín hajának bágyadt fényét, alsókarjának előkelő beszédét és úgy találta, hogy a keze nagyon kicsiny és a benne kifejeződő határozatlan vonás nincs harmóniában a lány egész megjelenésével. Azt is észrevette, hogy arca túl átszellemült és elszomorodva fedezett fel a szája szöglete mögött egy ráncot, amit szeretett volna nem látni ott.

De Swaantje megszólalt:

- Tudod, Helmold, mire gondolok ennél a képnél? Mintha a Rabenberg alatt járnék, napszálltakor. Akkor éppen olyan ott.

Bátyja egészen komoly arcot vágott. Aztán a festményre mutatva azt mondta:

- Tegnapelőtt itt volt Othen-Othen Jucunda asszony, tudod, a híres műgyűjtőnő, hogy ne mondjam a hírhedt eklektika, vagy helyesebben ekleptika. Utálatos selyem alsószoknyáival itt zizegett körül. Borzalmas az a selyempapír-zörej! Úgy tett, mintha érdekelné a művészet, pedig természetesen csak technikát akart nyúzni és motívumokat marcangolni. Nos, amikor megpillantotta ezt a képet, a lornyon alá dugta az orrát, elővette a legfontoskodóbb liba-arcát és azt mondta: Mi akar ez lenni, Hagenrieder úr? - Napnyugta a ligetben, nagyságos asszonyom - feleltem. Üvöltésre késztető arcot csinált, mondhatom neked. Azt gondolta, ugratni akarom. Hiszen az is volt a szándékom, mert máskülönben nem mondtam volna meg neki a pőre igazságot. Némely esetben ez a legrosszabb rafináltság. Bismarck például nagyszerűen értett hozzá.

Hátrasimította homlokára hulló szőke fürtjét: - Tudod, előbb okosra, majd megint ostobára locsogtam őt: Ha egy táj benyomását egészen hamisan akarjuk visszaadni, - mondtam - legjobb, ha portrét festünk róla, feltéve, hogy minden öt percben nem vág a táj más megvilágítású arcot. Ezt teszi a legtöbb tájképfestő, vagy jobban mondva tájképsuszter és ezért lóg mindenfelé annyi borzalmas mázolás. Olyan arcot csinált erre, mint egy tüsszenteni készülő tengeri malac. Ha pedig - folytattam - nem akarjuk ezt, akkor valami egészen mással kell megpróbálkoznunk, hogy célhoz jussunk, helyesebben, várnunk kell, amig magától jön a megoldás, mert megfontolással, értelemmel és egyéb olcsó festőeszközzel nem jutunk semmire! Egy alkalommal közbe vágott: Eszerint egy embert tájképpel kellene ábrázolni! Igenlőleg bólintottam és olyan meggyőzően bizonygattam ezt előtte, hogy egészen leforrázva állott ott és azt kérdezte: Hogyan adná ön vissza azt a benyomást, amit én teszek önre? - Azt feleltem neki: Nagyságos asszonyom, bizonyára látta már, mikor szélcsendes időben egyszerre elkezd a levegő forrongani és papirost, szalmát, faleveleket, port forgat és ragad magával. A természet egyik legkedvesebb jelensége ez, olyan röpke, olyan vidám, olyan elragadóan múlandó. Ilyennek tűnik fel ön előttem.

Zabolátlanul nevetett és Swaantje vidámsága belecsilingelt a jókedvébe.

- És mit mondott erre? - kíváncsiskodott a leány.

- Semmit, - válaszolt a bátyja. - Szenvedélyes arcot öltött és egyszerre olyan lett, mint a margarin. Oda kenhettem volna, ahova akarom. De én nem használok művajat, inkább zsírt. A mi Lujzánk százszor kedvesebb nekem, mint ez a donna. Úgy űzi a műgyűjtést, mint mások a heringgyűjtést, vagy flanelvásárlást.

Végig nézett Swaantjén.

- Tudod, mit festenék, ha vissza akarnám adni azt a benyomást, amit te teszel rám? Fehér vadrózsát.

A leány felpattant:

- De a fehér vadrózsa szerencsétlenséget jelent! Úgy hatok én rád?

A férfi megrázta a fejét:

- Ellenkezőleg! Miért jelentene a fehér vadrózsa szerencsétlenséget? Azért, mert abban az időben, amikor ősi lényünk a vels frank elnyomatás következtében még nem férfiasodott el, a szerencse virága volt, ami Angliában még ma is és éppen úgy az a pusztán is. Péntek Frigge napja volt, a Frigge-nap a szerencse napja. E napon kötöttek házasságot és parasztjaink még ma is lehetőleg ezen a napon házasodnak. A tizenhárom szent szám volt és a hét szintén; őseink nem szerették azt, ami nyilvánvaló volt és így megszűnt probléma lenni. De a karoling barátok taktikája mindent visszájára fordított. A derék németek beleestek a csapdába, feladták természetbarát lényüket és valami természettől való ázsiai elidegenedés lett úrrá rajtuk. Innen ered mélységes és mérhetetlen értelmetlenségünk mindennel szemben, amit művészetnek hívnak.

Félretolta a képet, mely egy nádállványon állott és azt mondta:

- Kérlek, ülj csak ide, nem oda, hanem ide, jobbra az ajtótól!

Félrevonta a szoba hátterét eltakaró aranybarna függönyt. Egy másik festmény vált láthatóvá, de csak nagy körvonalakban, mert a felső világítás le volt tompítva és az oldalfényt függöny zárta ki. A lány felemelkedett székében, előrehajolt, tágra nyitotta szemét és elcsodálkozva szólt:

- Mióta festesz dolomitokat, Helmold? Hiszen azt mondtad, hogy csak a puszta tud látomásos jelenséggé válni előtted? De ez a kép a Sella-sziklacsoport titkait rögzíti meg.

A festő halkan nevetett. Félrevonta az oldalfényt kizáró függönyt, azután utat engedett a felső világításnak is. Erre azután felugrott Swaantje, ujjongó nevetésben tört ki és felkiáltott:

- De Helmold, te varázsló vagy. Hiszen ez, igen, igen, ez Krisztus kereszthalála!

Megcsóválta a fejét, ajka megmozdult, mintha valamit mondani készülne, azután újból visszahullott a karosszékbe, fejét nekitámasztotta a szék támláján csüngő régi hímzésnek, tenyerével letompította az oldal- és felsőfényt és ezt suttogta:

- A Sella és a keresztre feszítés, milyen titokzatos! Helmold, hol ennek a rejtélynek a megoldása?

- Úgy van, Swaantje, - felelte és némi öngúny csengett a hangjában, - azt mondom: ezt akarom, de valaki mögöttem áll és azt mondja: ezt akard! Lásd, a Sella-csoport akkoriban rám is ugyanazt az ostoba hatást tette, mint rád, de az én öntudatos énem azt mondta nekem: nincs belőle más hasznod, mint hogy általa, a komplementer hatás révén, honi tájaidnak teljesebb megértéséhez juss el. Sohasem gondoltam arra, hogy dolomitokat fessek. De, amikor egy este Henneckénél ültem, szó került arra a veszteségre, mely a képzőművészetet éri az átvitel alkalmával, meg a hatásvadászatra és szenzációkeresésre a téma megválasztásánál és a herceg így szólt: Az államnak egyszer tíz esztendőre meg kellene tiltania, hogy mást fessenek, mint keresztre feszítést; akkor csakhamar kiderülne, ki tud valóban valamit. Ezek a szavak addig visszhangoztak bennem, míg egy napon azt mondtam: no, most azután festesz egy keresztre feszítést, hogy végre nyugtod legyen. Igen, kincsem; amikor beláttam, hogy milyen kár, hogy ezt eddig nem tettem, egyszerre csak látom, hogy mellettem áll Sella asszony, csúfondárosan orrot mutat, int és azt mondja: látod, mégis le kell engem festened! Nos, hát így történt; a hosszú fekete férfi az előtérben úgy hat, mint mély, keskeny szakadék, a többi alak és a keresztek álló gerendái, mint a Sella architektúrájának függőleges vonalai, a keresztgerendák és a kivégzettek karjai pedig, mint a derékszögben metsző vonalak. Így festettem én dolomitokat anélkül, hogy sejtelmem lett volna róla. Nálunk igazán áll ez a mondás: „ne keressetek és megtaláljátok, amit kerestek.

A leány komolyan bólintott.

- Igaz, - vélte azután - művészet és hit két különböző valami.

Bátyja tagadólag rázta a fejét:

- Nem, Swaantje, ugyanaz mind a kettő és azért istentelen ember népies értelemben minden művész. Nem keresik az Istent; magukban hordják őt, vagy az istentelenséget.

Cigarettát sodort magának, rágyújtott és messzire fújta magától a füstöt. Azután félretolta a képet, beburkolta, ugyanúgy a másik festményt és felnyitotta a mellékterembe vezető ajtót. A leány olyan hangot hallatott, mely félig sóhajtás volt, félig kiáltás. Szívére szorított kézzel ugrott fel és tágra meredt szemmel bámult a festményre, mely az ajtó kerete mögött állott.

Amikor a festő, hirtelen elhalványodását látva, ijedten melléje lépett, a leány átkarolta a karját és érezte, hogyan remeg a szíve és látta, mint szökell a lélegzete ajkára. Ő is rápillantott a képre és ő is megdöbbent, mert ilyen gonosz kifejezést még soha nem látott annak a nőnek a szemében, akit festett.

- Chali - suttogta a leány válla fölött és ő is azt mormolta: Az! Azt gondoltam, nincs név ennek a nőnek a számára, de te nyomban megtaláltad az egyetlen lehetséges nevét. A nő gonosz princípiuma ez.

Mintegy kimerültén hullott alá a leány a karosszékbe és még mindig a képre meredve kérdezte:

- Megmondod nekem?

A festő bólintott:

- Szívesen, gyermekem. Tudod, hogy milyen a herceg. Egy napon ide autózott és az orrom elé tett egy értékes vázát, amelyben halvány füvön harminc ijesztő virág pihent és egészen komiszul bandzsított rám. Ostoba képet vágtam és azt kérdeztem: „A Marson voltál?" Mert én még életemben nem láttam ilyen sátánvirágokat. A herceg nevetett és azt felelte, hogy stapéliák, a kaktuszok unokatestvérei és melegházból valók. Ezután egy argentínai stapélia-tájképet firkált a vázlatkönyvembe.

Mélyen fellélegzett és folytatta:

- Egész nap hasznavehetetlen voltam mindenre. Úgy elültem itt, mint egy majom és néztem ezeket az alávaló virágokat, a virágoknak ezeket a kateridjeit, ezeket a nemvirág virágokat, vagy tudom is én miket... Egy negyedévig egészen nyomorultul éreztem magamat. Kezdetben azt hittem, köszvényem van. Gőzfürdőket vettem, gyömöszöl- tettem magamat és grogot ittam. Aztán bélhurutra gondoltam, boonekampot ittam és forró fazékfedőket raktam a gyomromra, amikor lefeküdtem. Azután megint úgy tűnt fel, mintha idegtúlfeszültség volna a bajom; sanatogént ettem, hematogént nyeltem, elvontam magamtól a dohányt, kávét és a bort, este orgonateát ittam és reggel forró szederlevéllevet és egyre nyomorultabbul éreztem magam, míg egyszer azután úgy viselkedtem, mint egy forrás-delfin, aki előző este sok sört ivott. Erre három napig aludtam és nyolc nap alatt csak úgy csuklóból megfestettem ezt a képet és amikor kész voltam vele, patyolat jókedvem támadt, mert nem volt tudniillik semmi bajom, csak ez a förtelmes kép feküdt keresztben a testemben, egy méter negyvenre és huszonegyre. De nézd csak meg egyszer jól!

Swaantje felállott, de még habozott. Nézte a nehéz, iromba, a sumér építészeti mód masszív formáiban alkotott, gazdag faragványú, tarka üveggel kirakott és arany meg ezüst diszszegekkel kivert rámát, aztán a titokzatos meztelen nőt, aki oldalán feküdt egy valószínűtlenül tiszta és feneketlen mélységű, ismeretlen színű vízben, amelynek az esti nap húsvörös fényt kölcsönzött, és brutális térdét dús testéhez vonta. Támaszkodó karját félig elöntötte nyers vörös színű, szöghajának vízesése és lélektelen tigrisszemmel nézett maga elé, éppen olyan borzalmasan, mint azok az ijesztő nagy virágok, melyek merev törzsükön a háta mögött csüngtek, de éppen olyan szépen is, Chali, a vértelen rablógyilkosság istennője, a bengáli bambuszerdő mélyének szörnyű titka.

Lassan ment a kép felé és ekkor látta, hogy a nőnek nem tigrisszeme van, hanem emberi szeme, melyeknek tekintete mégis olyan, mint a tigrisé. Vagy helyesebben mondva, egyáltalán nem volt tekintet a szemében és éppen ezáltal hatott a pillantása olyan tigrisszerűen. Amikor még jobban megközelítette a képet, vonásaira gyermeki kíváncsiság kifejezése ült és együgyű csodálkozás, mert a kép fára volt festve és a nő teste a kiszínezett környezetben a fa színtelenségében maradt, úgy, hogy rajta mindenütt látni lehetett a fa ereit és itt-ott egy ágfoltot. A kép egész benyomása azonban mégis olyan hatalmas volt, hogy ezek a részletek teljesen jelentéktelenné törpültek.

Helmold mögéje lépett, intett neki és azt mondta: - Igen, igen, valóban csodálatos, hogy mi mindent nem művel az ember, ha ilyen ostobán fajankóskodik. Miért festettem ezt a képet fára és miért nem vászonra? Valószínűleg azért, mert a deszka éppen itt volt a kezem ügyében, valójában pedig azért, mert ezt a nőt nem volt szabad festeni, hanem így kellett a fa színében hagyva, kiszínezett keretben ábrázolni. A nő lényének negatív elvét testesíti meg, negativitással lehetett hát legjobban visszaadni. Így van ez az életben is; a gonosz, az ijesztő, a közönséges erősen kiütközik és mégis lásd, az egész semmi, csak fa, ostoba erezettel és foltokkal borítva. Egy igazi nőnek, egy nőnek, akinek szíve és kedélye van, egy húsból és vérből való nőnek nincs a hasa közepén fenyő-májfolt és a kalipygiáján[1] erezet, amennyire csekély tapasztalataim ezen az érdekes és nehéz téren terjednek.

Összevonta a függönyt, Swaantjét a szoba közepére vezette, odavitte az ágyhoz, egy öreg paraszttányért tett eléje almával és egy adag biszkvittel és kényszeritette, hogy vegyen belőle:

- Egyél, leányka, annál könnyebben megpuhulsz! Van itt mogyoró is.

Swaantje kivett egy mogyorót és a szájába, abba a csodálatos diótörőbe dugta, feltörte és így kiáltott:

- Ó, kettős mogyoró! ki eszi meg velem?

Helmold feltartotta a kezét:

- A kedvedért mindent megteszek - nevetett. - Különben csak akkor eszem mogyorót, ha valaki megrágja nekem, de ezt senki nem akarja megtenni. Mert ha nem vigyáz az ember, nyolc napig sem emészti meg a mogyorót.

Szájába dugta a mogyorót, lenyelte és mellényére mutatva mondta:

- Megy ez a régi rágódás nélkül is.

Swaantjénak újra nevető kedve támadt, elfeledte az ijesztő képet és azt az iszonyodó tekintetet, amelyet Helmold vetett a képre. A festő ezután megmutatott neki néhány portrét, több stúdiumot, melyek százával hevertek a kihúzós fiókokban, hetet-havat összefecsegett és addig petárdázta az élceit, míg a leány szeme nedves nem lett a nevetéstől és összekulcsolt kézzel nem könyörgött neki, hogy hagyjon fel a tréfával:

- Csak egy rekeszizmom van, Helmold és már azt is háromszor foltozták!

Kényelmesen végigheveredett a nyugágyon, beleharapott egy almába és nézte, mint a férfi keresgél mindenfelé és mutogat neki mindenfélét: a múlt esztendő legszebb agancsát, egy kovakőből való nyílhegyet, melyet a pusztán talált, egy öreg pálinkás üveget, égszínkék főnixmadárral, rajta ezzel a felírással: Amint a főnix előszökell a lángból, szerelmem úgy űz feléd! és hasonló furcsaságokat, amelyeket vadászútjain a falvakban szedett össze. Amikor egy rikító színre mázolt szekrény fiókját kihúzta, felkiáltott:

- Hopp! Majdnem elfeledtem!

Kivett egy ládikót a fiókból, felnyitotta, előszedett belőle valamit, amit azután a leányka kezébe nyomott. Egy antik csatt volt, vastag, hajlított ezüstdrótból, két szoros spirálisból font csatt, melyek mindegyike egy pompásan megbámult szarvasfogat zárt körül.

- Íme, - mondta - hálából, ezért a szép reggelért!

A leány elpirult és örömében tapsolni kezdett:

- Milyen elragadó! Épen ilyesmire vágytam, ugye, magad tervezted? Milyen kedves tőled, hogy nekem ajándékozod, benne a pompás szarvasfoggal.

Ide-oda forgatta az ékszerdarabot, az asztalkáról elvette a kovakőből készült nyílhegyet, mindkét tárgyat egymás mellé tartotta és azt mondta:

- Ez a két tárgy valamikor együvé tartozott. Figyelj csak, hogyan: Az öreg főpap rettenetes haragra gerjedt, mert leánya, Loidének hívták, jó szemmel nézte Wunit, pedig Wunitól borzadt az apja, mert idegenből magával hozta azt a művészetet, hogy fémből tudott fegyvert és szerszámot kovácsolni. A papok szemében ezért istentelen ember volt. Volt még Wunin kívül valaki, aki a szép Loidét szerette. Ez Ulahu volt, aki az atyja jóindulatát bírta, mert kőkovács volt és gyűlölt minden újítást. De Wuni erős volt, Ulahu meg gyenge és ekkor így szólt a főpap, akit különben Krvonak hívtak: A holló elvadássza a sas elől eledelét, bárha a sas kétszer olyan erős, mint ő. Ulahu megjegyezte magának ezt a beszédet és amikor Loidét egyszer atyjának házába lépni látta, fellángolt a szeme, égett az arca, izzottak az ajkai és észrevette, hogy a ruháját mellén egy ezüst csatt fogja össze, amelyben két szarvasfog van. Erre a kunyhójához ment, sirt, majd kezébe ragadta az íját, meg három nyilat és Wuni után osont, amikor az kora reggel vadászatra indult. Nyilat lőtt Wuni szívébe és halálra sebezte. Ulahu feleségül vette Loidét, de a menyegzőjét követő reggelen holtan hevert kunyhójában. Loide eltűnt és ha az éjszaka fecskéje, a denevér kiáltott, azt mondták a leányok: „Loide siratja Wunit.“

Mialatt Swaantje így beszélt, olyan keményre merevült a tekintete, hogy Helmold, aki eleinte nagy örömmel hallgatta, úgy találta, van valami a szemében Chali tekintetéből és a szíve elzárkózott előle. De indulatos mozdulattal elűzte magától a feléje röpülő szürke denevért, bólintott, mosolygott és azt mondta:

- Ez nagyon szép volt, Swaantje, le fogod írni és ajándékként az ajándékomért megtisztelsz vele. Egyébként is az embereid arcát papírra kellene vetned. Gyakran gondoltam már, hogy művésznő vagy! És ha valakinek megadatott valami tehetség, az ápolja azt, különben elégedetlen marad egész életében.

De mikor ezt mondta, kételkedve rázta a fejét, mert nem hitt abban, hogy művészi tehetség van ebben a nőben. Amikor egyszer egy szép asszonynak, akinek nyolc gyermeke volt, valami mondást kellett az emlékkönyvébe írnia, ezt írta bele: A legnagyobb művész is kicsiny egy anyával szemben, mert nem tud húsból és vérből való embereket teremteni.

Mialatt barátságosan nézte Swaantjét, erősen fürkészte arcát és azt gondolta: „Egész lénye nőies, de a szelleme férfias jellegű. Végül is nem teljes nő, ami bizony siralmas, mert így sohasem fogja megismerni az igazi boldogságot, mivel a szerelem minden és minden más semmi.

Ekkor Svan jött futva és így kiáltott:

- Apuska és Swaantje néni jöjjetek ebédelni, de gyorsan, mert különben elhűl a pecsenye! - és büszkén tette hozzá: - Fajdkakas van ebédre, a papa lőtte. - Svenécska, aki mögötte tipegett, szintén felkiáltott:

- És lángos is van ebédre. Azt is lőtted?

Svan kinevette és Helmold meg Swaantje szintén. Nagy nevetés és tréfálkozás folyt a verandán, ahol Gréte asszony ezekkel a szavakkal fogadta őket:

- Mi van itt ma? Mindenki szakadatlanul nevet a házban, a lányok nem bírnak a jó kedvükkel és ti sem. Csak nem a pezsgő jár talán vissza kisérteni?

Úgy látszott azonban, hogy mégis ez volt az igazság, mert a nevetés nem szűnt. Helmold nevetett, ha lefeküdt és nevetett, ha felkelt. A munka csak úgy égett a kezében és míg az ecsetje majd lassan és óvatosan, majd gyorsan és gondtalanul röpült a vásznon, úgy énekelt és fütyült, hogy a kerten át egészen a házig hallani lehetett.

De ha a műteremből nem hallatszott ének- és füttyszó, akkor tudta Gréte, hogy Swaantje van ott. Swaantje egy nagy karosszékben ült ilyenkor s valami hímzésen dolgozott, vagy a nyugágyon hevert, bátyját nézve és örvendve gyors és biztos mozdulatainak, derűs jókedvének és eredendő férfiasságának. Mert amikor Helmold benne volt a munkában, mindent elfelejtett maga körül és önfeledtségében a legvaskosabb kifejezésekkel élt, mire Swaantje panaszosan kiáltott fel: De Hagenrieder úr, én német hajadon vagyok! és ha Helmold erre azt mondta: Sajnos, elfeledte ezt észrevétetni, nagyságos kisasszonyom! - akkor elkacagta magát,

Egyszer majdnem ez a válasz siklott le a férfi ajkáról: Rajtam igazán nem múlik, de még idejekorán torkon ragadta a rossz élcet, mert igazán csak tréfából gondolta.

Nem egy alkalommal mondta a feleségének: Éppen ideje volna, hogy Swaantjét férjhez adjuk, különben még foltokat kap.

[1] kalipygia (görög): formás női fenék. (a Digi-Book Kiadó megj.)

A Stapélia-kép

Chali unatkozott. Azelőtt majdnem egész nap el tudott beszélgetni a festővel, amióta azonban a fiatal leány itt volt, véget ért a csevegésük, mert Swaantje félt Chalitól és Helmold ezért a mellékterembe állította a képet, ahol nem volt más, mint képek, keretek, ládák, szekrények, edények és polcok.

De ha Chalinak nem is kellett volna ott lennie, hanem a műteremben lehetett volna, ez sem jelentett volna változást a helyzetén. A fa s a többi tárgy nem volt akadály a tekintete előtt és így nap-nap után látnia kellett, hogyan szórakozik a festő a szőke lánykával és milyen szeretettel teljes tekinteteket vet rá. Chali ott feküdt és rámeredt az ajtóra. Szeme napról-napra gonoszabb lett s a homályban zöld fényt sugárzott.

Egy este, amikor Helmold és Swaantje a műteremben voltak, Helmold egy festődeszkát hozott elő a kamrából, amint ezt akkor szokta tenni, ha olyan új képhez kezdett, mely a szívéből lelkedzett és mivel a képre gondolt, melyhez hozzáfogni készült, elgondolkozva nyitva feledte az ajtót. Swaantjét akarta lefesteni. Nappali világításnál már többször kísérletet tett erre, de sohasem jutott tovább a kezdetnél, míg végül az ötlött az eszébe, hogy más világításra van szüksége, mint a nappali fény és hogy a leánynak félárnyékban kell ülnie, míg körülötte minden teljes fényben áll. Swaantjét odaültette tehát háttal a második ajtóhoz, a nagy ablak mellé, melyen a függönyöket összehúzta.

- Ma megyünk valamire, Swaantje, - kiáltott fel Helmold - bizonyára azért, mert voltaképen tegnap láttalak először felindultan. Te vagy különben az egyetlen lény, akivel keringőt tudok táncolni. Egyébként a keringő nem ínyemre való. Vérem polkataktusra jár, a hamburgi tánc, a svéd quadrille, a csárdás, a kazacska és hasonló táncok valók nekem, amelyeknél az ember a csontjait megmozgathatja és jól kitopoghatja magát. De hogy mint egy búgócsiga állandóan a tengelyem körül forogjak, az nem nekem való. Tegnap azonban ínyemre való táncot élveztem. Ahogy te táncolod a keringőt, - azt hiszem - úgy táncolják a köd asszonyai is. Legközelebb meg is kérdezem tőlük.

Chali szeme szikrát szórt, amikor ezeket hallania kellett és éles pillantásokkal szurkálta a leány nyakát. Valahányszor Helmold hozzálépett és kezével igazított a fejtartásán, zöld villámok cikáztak elő az oldalszobából, oda, ahol a leány hamuszőke fürtjei csillogtak a vörös karosszék támláján. Míg nagybátyja vele csevegett, Swaantje nem vett észre semmit abból, ami mögötte végbement, de Helmold egyszerre csak új melódiát kezdett kutatni, mialatt egész halkan fütyörészett, ami, amint azt a leány tudta, annyit jelentett, hogy mindjárt rátalál a téma és a forma rímére. Meg sem moccant tehát, bármily jól esett volna is neki.

Különben gyöngének és gyámoltalannak érezte magát. Kissé sokat táncolt, sokat nevetett és talán egy pohár pezsgővel többet is ivott, mint amennyi jót tett neki, de olyan csodaszép volt az a tavaszi ünnep, annyi csinos vidám asszonyt és lánykát olyan sok csinos, jókedvű férfit még sohasem látott együtt és így történt, hogy a többiekkel együtt mulatott és pompásan szórakozott.

Most azonban fáradtnak érezte magát, kínos nyomást érzett a szíve mélyén s az az érzése volt, mintha valami összeszorította volna nyakán az ütőerét. Legszívesebben nem ült volna nagybátyjának, de tudta, milyen szeretettel akarja őt lefesteni. Helmold most már nem fütyörészett és nem lépdelt folyton előre és hátra, hanem nyugodtan állott, buzgón festett és előbb egy melódiát dúdolt maga elé, majd pedig ezt énekelte: Rózácska, Rózácska, ha kérded, hét éve kiált a szívem érted. Rózácska, Rózácska, csak érted! S te soha meg nem érted. Teljes ihlettel dolgozott.

A leány nyugodtan ült, noha percről-percre gyámoltalanabbul érezte magát, mert Chali bosszankodva a gyengéd pillantások miatt, melyekkel a festő a leányt állandóan nézegette és a dal miatt, amelyet énekelt, mialatt festett, rablógyilkos szemét egy pillanatra sem vette le Swaantje nyakáról.

- Mesélj valamit, egérke - mondta Helmold és Swaantje boldog volt, de nem jutott eszébe semmi más, mint az, amiről még egyetlen emberrel sem beszélt és amit senkinek sem akart megmondani.

Azután arra a müncheni éjszakára gondolt, ami kor nagybácsija a tomboló lárma közepette azt mondta neki: „Kicsike, ha egyszer valami ránehezedik a szívedre és azt nem akarod megmondani senkinek, mondd meg nekem, ha valamiképen segíteni lehet rajtad, én segítségedre leszek."

Kezet nyújtott a festőnek és azt mondta:

- Így fogok tenni, Helmold.

De azután nem tudta megállni nevetés nélkül, amint ott látta ülni a férfit teljes báli kosztümben, de hónapos retekkel a gomblyukában, felgöndörített, rizsporozott hajjal, fehérre sminkelt arccal, szénfekete bajusszal és aranyozott füllel. Olyan bolondosán festett, amint kék szemével nagy komolyan nézett maga elé.

Bár most erre a szemére gondolt, mégis belekezdett:

- Kedves Helmold, valamit mondanom kell neked, mert tanácsodra van szükségem: szeretek egy férfit.

Helmold teljesen nyugodt maradt és tovább festett. Olyan érzése támadt, mintha valaki egészen titokban elvette volna a szívét és csak az eszét hagyta volna meg. Ezért anélkül, hogy hangja másképp csengett volna, mint egyébkor, ezt kérdezte:

- És az tudja?

- Nem, nem hiszem - válaszolta Swaantje.

Nagybátyja tovább kérdezte:

- Méltó hozzád?

- Sokkal jobb, mint én - felelte a lány.

Helmold dörmögött:

- Tehát szereted? Ebben az állításodban egyébként kételkedem. Ismerem?

A leány tagadólag rázta a fejét.

- Szabad tudnom, kicsoda?

A leány bólintott:

- Groenewold professzor, akitől szépirodalmat és műtörténelmet tanultam.

A festő tovább kérdezte:

- Milyen idős?

És amikor a leány erre azzal válaszolt: hogy negyvenöt, - dörmögött és buzgón tovább festve jelentette ki, hogy: nagyon fiatal bakfis-szerelemre, majd azt kérdezte, nős-e? Swaantje nagy szemeket meresztett rá:

- Hiszen akkor nem szerethetném!

Helmold nevetett s azt gondolta: Oh, szent együgyűség! Majd beledugta ecsetjét az üvegbe, letette a palettáját és így szólt:

- No, most rázd meg magad, de ne szórd rám valamennyi leveledet, hanem tarts meg magadnak is néhányat. Most végre szünetet tartunk, mert füstölhetnékem van.

Swaantje felállott, kinyújtózkodott, a férfi pedig szivart hozott magának. Amikor rágyújtott, látta, hogy a mellékhelyiségbe vezető ajtó nyitva maradt. Chali szeme gúnyosan meredt reá. Dühöngve dobta a gyufát Chali arcába és csodálkozott, hogy az zöld szikrákat hány.

- Helmold, az ég szerelmére, mit csinálsz? - kiáltott fel Swaantje. - A legszebb képed!

Helmold úgy becsapta az ajtót, hogy recsegett és azt mormolta: Szép kép? Ocsmány kép! Chali? Talán inkább ciánkáli! Swaantje nevetve mondta:

- Ez aztán gyilkos szójáték.

A festő megcsóválta a fejét:

- Ez még semmi. Ha egészen rossz kedvem támad, még különbeket mondok.

A leány befogta a fülét:

- Még rosszabb is jön?

Aztán mind a ketten tiszta szívből nevettek, míg Helmoldnak eszébe nem ötlött, hogy bizonyára ott felejtette valahol a szívét, mert olyan ürességet érzett a mellében és olyan pehelykönnyűnek érezte magát, mintha halott volna.

De mégis többet gondolt a leányra, mint magára.

- Igen, kedves Swaantje, - szólt - ez nagyon szomorú dolog. Te szereted és ő ezt nem tudja Te hét éve szereted, és neki sejtelme sincs róla Vagy vak tehát, vagy pedig mást szeret, vagy pedig, mert vannak ilyen emberek is, bármilyen valószínűtlenül hangzik is - és nevetett, amikor ezt mondta, - nem kívánja a nőt. Ha így áll a dolog, akkor nem segíthet rajtad senki, még én sem, aki pedig még az ördög fogát is kihúznám, ha neked ezzel kedvedre cselekedhetnék.

Nagy léptekkel járt fel és alá.

- Nézd, Swaantje, - folytatta azután - mindaz, amit arról a férfiról hallottam, mellette szól. Volt bátorsága kiadni egy művet, melyben a karoling civilizációnak számunkra való értéktelenségét bizonyítja. Mi stedingi vértestvérek akkoriban sürgönyt menesztettünk hozzá, majd akkor is táviratoztunk neki, amikor a nagyméltóságú hatóságok volta olyan szamarak, hogy elzárták előle a történelem oktatást, hogy ne legyen módjában síkraszállni Harlos Károly felmagasztosítása és nemes fiacskájának, Jámbor Lajosnak istenítése ellen. Különben örülök neki, hogy a választásod épen reá eseti eltekintve attól a famózus színes névtől, amelyet kikerestél magadnak. De amint mondani szoktál nem lehet ellene tenni. Oda kell menned hozzá é azt mondanod neki: Kérem, legyen olyan jó é vegyen el engem feleségül! Ehhez nem valami jól értesz és én sem mehetek oda hozzá és nem mondhatom neki: vegye el feleségül az én kedves húgomat, különben párbajra hívom önt ki háromszori golyóváltással, bandázs nélkül! Mert minél különb egy férfi, annál inkább vágyakozik az után, hogy szívének nőjét meghódítsa és nyomban hátraarcot csinál, ha az eset fordítottan fejlődik. De hogy éppen te veled kelljen megesnie ilyes minek! Ha legalább belém szerettél volna! És észrevettem volna és nyomban felütöttem volna a sátramat Törökországban és imádtam volna Allahot.