A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

E. O. Chirovici: The Book of Mirrors

Century, 2017

Fordította: Komló Zoltán

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © RightsFactory SRL 2017

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-488-6

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Feleségemnek, Mihaelának,
aki sosem feledte el, hogy mik is vagyunk,
és honnan jöttünk.

Mi vagy te egynapi lény?
S mi nem? Árnyék álma vagy,
Óh ember.{1}

PINDAROSZ: VIII: Püthói óda, 95–97.

„A legtöbb ember valami másik ember.”{2}

OSCAR WILDE

Első rész

Peter Katz

Az emlékek olyanok, akár a puskagolyók. Némelyik elsüvít melletted, és csak a frászt hozza rád. A másik meg beléd hasít, és miszlikbe aprít.

Richard Kadrey: Kill the Dead

A beadvány januárban érkezett, amikor az ügynökségnél még mindenki az ünnepek utáni másnaposságot próbálta kiheverni.

Az üzenet ügyesen kicselezte a szemetes mappámat, és a beérkezett levelek között landolt, ahol pár tucatnyi másikkal együtt várt a sorára. Vetettem egy pillantást az ajánlkozásra, amit izgalmasnak találtam, úgyhogy a kéziratrészlet csatolt oldalaival együtt kinyomtattam, és betettem az íróasztalom fiókjába. Mivel épp egy üzlet nyélbeütésével voltam elfoglalva, a hó végéig meg is feledkeztem róla. A Martin Luther King-napi hosszú hétvégén bukkantam újra a papírokra – egy halom beadvány tetején hevertek, amelyeket a munkaszüneti napokon terveztem elolvasni.

Az ajánlkozó levelet „Richard Flynn” írta alá, és imigyen szólt:

KEDVES PETER!

Richard Flynn-nek hívnak, és huszonhét évvel ezelőtt az angol volt a főtárgyam a Princetonon. Arról álmodoztam, hogy író leszek, magazinokban meg is jelent néhány novellám, és még egy 100 000 szavas regényt is írtam, amelynek kiadatásáról végül letettem, miután több kiadó is visszautasította (és ma már én magam is középszerűnek és unalmasnak tartom). Ezek után egy kis reklámügynökségnél helyezkedtem el New Jersey-ben, és a mai napig megmaradtam ennél a szakmánál. Eleinte azzal áltattam magam, hogy a reklámozás az irodalomhoz hasonlítható, és hogy egy napon majd visszatérek az íráshoz. Természetesen semmi ilyesmi nem történt. Azt hiszem, a felnőtté válás a legtöbb ember számára sajnos egyet jelent annak a képességnek az elsajátításával, hogy az álmait egy dobozba zárja, és belehajítsa az East Riverbe. Úgy tűnik, ez alól a szabály alól én sem voltam kivétel.

De pár hónappal ezelőtt valami fontos dolgot fedeztem föl, amiről egy sor tragikus esemény jutott az eszembe, amelyek utolsó princetoni évem, 1987 őszén és telén történtek. Talán ön is tudja, hogy van ez: az ember azt hiszi, már elfelejtett valamit – egy eseményt, egy személyt, egy szituációt –, és akkor egyszeriben ráébred, hogy az emlék egészen addig elméje valamely titkos rekeszében kornyadozott, és mindig is ott volt, mintha csak előző nap történt volna. Olyan ez, mint amikor valaki kinyit egy limlomokkal teli öreg szekrényt, és csak egy dobozt vagy valami mást kell elmozdítania, és az egész miskulancia a fejére borul.

Olyan volt az a dolog, mint valami detonátor. A hír hallatán még egy óra múlva is annak jelentőségén töprengtem. Megrohantak az emlékek, leültem az íróasztalomhoz, és írni kezdtem. Éjfél már rég elmúlt, mire abbahagytam, és addigra több mint ötezer szót vetettem papírra. Olyan volt, mintha azok után, hogy tökéletesen megfeledkeztem magamról, hirtelen újra rájöttem volna, hogy ki is vagyok. Amikor kimentem a fürdőszobába fogat mosni, úgy rémlett, mintha egy másik ember nézne vissza rám a tükörből.

Hosszú évek óta most először aludtam el úgy, hogy előtte nem vettem be altatót, másnap pedig, miután odaszóltam az ügynökségre, hogy két hétig betegszabadságon leszek, folytattam az írást.

Azoknak a ’87-es hónapoknak a részletei olyan erővel, olyan tisztán idéződtek föl az emlékezetemben, hogy egykettőre elevenebbek és energikusabbak lettek, mint bármi más a jelenlegi életemben. Mintha mély álomból ébredtem volna, amely közben a tudatom némán készülődött a pillanatra, amikor majd azokról az eseményekről kezdek el írni, amelyeknek Laura Baines, Joseph Wieder professzor és én voltam a főszereplője.

Tragikus végkimenetele folytán a sztori annak idején persze az újságokba is bekerült, legalábbis részben. Engem is jó ideig molesztáltak a rendőrnyomozók meg a riporterek. Többek közt ezért is hagytam ott a Princetont, és éltem két hosszú, poros éven át Ithacában, hogy a Cornellen fejezzem be az alapképzésemet. De soha senki nem tudta meg az igazságot a teljes történetről, amely örökre megváltoztatta az életemet.

Mint mondottam, három hónapja botlottam bele az igazságba, és rájöttem, hogy azt másokkal is meg kell osztanom, még ha erőt is vett rajtam a harag és frusztráció, ami a mai napig nem csitult. De néha a gyűlölet és a fájdalom is ugyanúgy tudja fűteni az embert, mint a szerelem. Ennek a törekvésnek az eredménye a kézirat, amelyet nemrégiben fejeztem be, fizikailag és szellemileg egyaránt kimerítő erőfeszítés árán. A weboldalukon talált instrukciók szerint egy mintafejezetet csatolok belőle. A kézirat befejezett, benyújtásra kész. Ha szívesen elolvasná az egészet, már küldöm is. A Tükrök könyve munkacímet adtam neki.

Itt abba is hagyom, mert a laptopom képernyőjén látom, hogy máris túlléptem az ajánlkozások 500 szavas limitjét. Magamról egyébként nemigen van mit mondanom. Brooklynban születtem, és ott is nőttem fel, sosem nősültem meg, és nincsenek gyerekeim, úgy vélem, részben azért, mert soha nem feledtem el igazán Laurát. Van egy öcsém, Eddie, aki Philadelphiában él, és akit csak nagyon ritkán látok. Reklámügynökségi karrierem eseménytelen, sehol egy kiemelkedő teljesítmény, vagy egy kellemetlen incidens – szemkápráztatóan szürke, Bábel árnyai közt rejtőzködő élet. Most, hogy lassan aktív életem végére érek, vezető reklámszövegíró vagyok egy középszerű manhattani ügynökségnél a Chelsea közvetlen közelében, ahol már több mint két évtizede élek. Nincs Porschém, és nem szoktam ötcsillagos szállodákban megszállni, viszont amiatt sem kell aggódnom, hogy mit hoz a holnap, legalábbis ha pénzről van szó.

Köszönöm, hogy időt szánt rám, és kérem, tudassa, hogy szeretné-e elolvasni a teljes kéziratot. A címemet és a telefonszámomat alul találja.

Szívélyes üdvözlettel:

Richard Flynn

Utána egy Penn pályaudvarhoz közeli cím következett. Jól ismertem a környéket, mivel egy darabig én magam is éltem ott.

Eléggé szokatlan ajánlkozás volt.

A Bronson & Mattersnél való ügynökösködésem öt éve alatt már több száz, ha nem több ezer ajánlkozást olvastam. Az ügynökség, ahol asszisztens-gyakornokként kezdtem, mindig is nyitott beadványpolitikát folytatott. Az ajánlkozó levelek zöme sete-suta, élettelen volt, hiányzott belőlük az a bizonyos valami, ami arra utal, hogy a potenciális szerző személy szerint hozzád beszél, és nem csupán a több száz ügynök akármelyikéhez, akiknek a neve és a címe ott áll a Literary Market Place-ben. Némelyikük túl hosszúra sikeredett, hemzsegtek bennük a haszontalan részletek. Richard Flynn levele viszont egyik kategóriába sem tartozott. Tömör volt, jól megírt, és mindenekfölött emberi melegséget sugárzott. Nem állította, hogy csak velem vette föl a kapcsolatot, de anélkül hogy meg tudtam volna mondani, miért, szinte biztosra vettem, hogy ez a helyzet. Valami oknál fogva nem látta ildomosnak abban a rövidke levélben kijelenteni, hogy rám esett a választása.

Abban reménykedtem, hogy a kézirat is úgy fog tetszeni, ahogy az ajánlkozó levél tetszett, és hogy pozitív választ adhatok majd annak, aki küldte, és akivel valami szinte megmagyarázhatatlan módon titkon máris együtt éreztem.

A többi kéziratot, amelyeket átnézni terveztem, félretettem, készítettem egy kis kávét, a nappaliban letelepedtem a kanapéra, és olvasni kezdtem a részletet.

EGY

Az amerikaiak többsége számára 1987 az az év volt, amikor a részvénypiac az egekbe szökött, hogy aztán onnan nagyot zuhanjon, az Irán-kontra ügy tovább ingatta Ronald Reagan fehér házbeli székét, a Gazdagok és szépek pedig kezdte elözönleni otthonainkat. Számomra viszont az az év volt, amikor szerelmes lettem, és kiderült, hogy létezik az ördög.

Valamivel több mint három évig jártam a Princetonra, és a Bayard Streeten laktam egy ronda, öreg házban a múzeum és a teológiai szeminárium között. A földszinten egy nappalival összenyitott konyha, az emeleten meg két kétágyas hálószoba volt benne, mindkettő saját fürdőszobával. Mindössze húszpernyi sétára volt a McCosh Halltól, ahol az angol kurzusaim zömét látogattam.

Egy októberi délutánon, amikor hazaérve beléptem a konyhába, ott meglepetésemre egy középen elválasztott szőke hajú magas, karcsú fiatal nőt találtam. Vastag keretes szemüvege mögül, amely egyszerre kölcsönzött neki szigorú és szexi külsőt, barátságos pillantást vetett rám. Mustárt próbált kinyomni egy flakonból, de nem vette észre, hogy előbb le kell róla hámozni az alufóliazárat. Lecsavartam a kupakját, levettem róla a zárat, és visszaadtam neki a flakont. Ő megköszönte, és vastag sárga krémet kent az óriási hot dogra, amelyet épp az imént készített el.

– Hé, kösz – mondta olyan akcentussal, amelyet a Közép-Nyugatról hozott magával, és amelyet szemlátomást vonakodott csak azért levetkőzni, hogy lépést tartson a divattal. – Kérsz?

– Megvagyok nélküle. Egyébként Richard Flynn vagyok. Te vagy az új lakó?

A lány bólintott. Éhségében nagyot harapott a hot dogból, és most próbálta gyorsan lenyelni, hogy válaszolni tudjon.

– Laura Baines. Örvendek. Az, aki előttem lakott itt, bűzös borzot vagy valami ilyesmit tartott? Olyan büdös van odafönt, hogy kihullik tőle a szőr az ember orrából. Mindenesetre ki kell majd festetnem. A bojlernek meg van valami baja? Fél órát kellett várnom, mire fölmelegedett a víz.

– Erős dohányos – magyaráztam. – Mármint a fószer, nem a bojler, és nem is csak cigarettát szív, ha érted, mire gondolok. De máskülönben rendes srác. Egyik napról a másikra úgy döntött, hogy kiveszi a kutatóévét, és már haza is húzott. Mázlija volt, hogy a házinéni nem fizettette ki vele az év végéig a lakbért. Ami meg a bojlert illeti, már három különböző szerelő is járt itt, hogy megjavítsa. Nem jött össze, de a remény hal meg utoljára.

– Bon voyage – mondta két harapás között Laura, a hajdani lakónak címezve. Majd a munkapulton álló mikrohullámú sütőre mutatott. – Pattogatok egy kis Jolly Time-ot, aztán tévézni fogok. A CNN-en élőben fogják mutatni Jessicát.

– Ki az a Jessica? – kérdeztem.

A mikró csilingelve hozta a tudtunkra, hogy a pattogatott kukorica beleönthető abba a nagy tálba, amelyet Laura a mosogató fölötti szekrény mélyéről húzott elő.

– Jessica McClure az a kislány – kissány –, aki Texasban beleesett egy kútba – magyarázta a lány. – A CNN élőben közvetíti a mentőakciót. Hogy lehet az, hogy te még nem is hallottál róla? Mindenki erről beszél.

A pattogatott kukoricát beletette a tálba, és intett, hogy kövessem a nappaliba.

Leültünk a kanapéra, ő pedig bekapcsolta a tévét. Egy darabig egyikünk sem szólt egy szót sem, figyeltük, ahogy a képernyőn kibontakoztak az események. Enyhe, langyos októberünk volt, a szokásos esőzések szinte teljesen elmaradtak, a szoba üvegfala mentén csendes alkonyat lopakodott. Mögötte terült el a park, amely a Szentháromság-templomot sötéten és titokzatosan körülvette.

Laura megette a hot dogját, majd kivett a tálból egy maréknyi pattogatott kukoricát. Rólam mintha teljesen megfeledkezett volna. A tévé képernyőjén egy mérnök éppen azt magyarázta a riporternek, hogyan halad a munka egy párhuzamos kútaknában, amelynek az a funkciója, hogy a mentők azon keresztül hozzáférhessenek a föld alatt rekedt gyermekhez. Laura lerúgta a papucsot, és maga alá hajtogatta a lábát a kanapén. Észrevettem, hogy a lábujja körmeit bíborszínűre lakkozta.

– Te mit tanulsz? – kérdeztem tőle nagy sokára.

– Pszichológiából végzem a mesterszintet – felelte anélkül, hogy a tekintetét levette volna a képernyőről. – Másoddiploma. A Chicagói Egyetemen már szereztem egyet matekból. Az illinoisi Evanstonban születtem és nevelkedtem. Jártál már ott? Ahol a népek Red Man dohányt rágcsálnak meg kereszteket égetnek?

Rájöttem, hogy két-három évvel idősebb lehet nálam, és ettől egy kicsit elcsüggedtem. Abban a korban három év különbség rengetegnek tűnik.

– Azt hittem, az Mississippi – feleltem. – Nem, sosem jártam Illinoisban. Én Brooklynban születtem, és ott is nőttem fel. Csak egyszer jártam a Közép-Nyugaton, egy nyáron, tizenöt éves lehettem, azt hiszem, apukámmal mentünk pecázni a Missouriban lévő Ozark-hegységbe. Ha jól emlékszem, St. Louisban is jártunk. Pszichológiát, matek után?

– Hát, a suliban amolyan zseninek tartottak – mondta a lány. – A gimiben mindenféle nemzetközi matekversenyt megnyertem, huszonegy évesen pedig már el is végeztem a mesterszintet, és a nagydoktorimra készülődtem. De aztán az ösztöndíjat visszautasítottam, és idejöttem pszichológiát tanulni. A kisdoktorim segítségével bejutottam egy kutatási programba.

– Rendben van, de még nem válaszoltál a kérdésemre.

– Egy kicsit legyél türelemmel.

Lesöpörte a kukoricamorzsákat a pólójáról.

Jól emlékszem rá. Kőmosott farmert viselt, azt a sokcipzáras fajtát, ami akkoriban kezdett divatba jönni, meg fehér pólót.

A hűtőhöz ment egy Coke-ért, és megkérdezte, hogy én is kérek-e. Kinyitotta a dobozokat, mindkettőbe beletűzött egy szívószálat, és amikor visszajött a kanapéhoz, az egyiket a kezembe nyomta.

– A diploma megszerzése utáni nyáron beleszerettem egy fiúba – fijúnak ejtette –, aki evanstoni volt. A vakációra jött haza. Az MIT-n végezte a mesterszintet elektronikából, valami számítógépes izéből. Jóképű és nyilvánvalóan okos srác volt, John R. Findley-nek hívták. Két évvel idősebb volt nálam, szegről-végről már a gimiben is ismertük egymást. De egy hónap múlva elrabolta tőlem Julia Craig, az egyik legbutább teremtés, akivel valaha is találkoztam, amolyan emberszabású majom, aki megtanult kiejteni egy tucatnyi szót, lábat viaszolni, meg kést-villát használni. Rájöttem, hogy egyenletekben meg integrálszámításban jó vagyok ugyan, viszont halvány sejtelmem sincs róla, hogy miként gondolkodnak az emberek úgy általánosságban, különösen pedig a férfiak. Megértettem, hogy ha nem vigyázok, az lesz a vége, hogy macskák, tengeri malacok meg papagájok közt fogom leélni az életemet. Hát ezért jöttem ide az elkövetkező ősszel. Anya aggódott, és megpróbált rávenni, hogy gondoljam meg magam, pedig már elég jól ismert ahhoz, hogy tudja, könnyebben tudna megtanítani söprűn repülni. Most utolsó éves vagyok, és egy pillanatig sem bántam meg a döntésemet.

– Én is végzős vagyok. Megtanultad, amit akartál? – kérdeztem. – Úgy értem, a férfiak gondolkodásáról?

Most először nézett egyenesen a szemembe.

– Nem biztos, de szerintem fejlődtem. John alig néhány héttel később szakított Godzillával. Utána nem vettem föl neki a telefont, pedig még hónapokig próbált elérni. Tudod, lehet, hogy egyszerűen csak válogatós vagyok.

Lehúzta a Coke-ját, és az üres dobozt letette az asztalra.

Néztük tovább a texasi kissány megmentését, és majdnem éjfélig cseverésztünk, kávéztunk, időről időre pedig kimentünk a kertbe, hogy elszívjunk egy Marlborót, amit a szobájából hozott elő. Segítettem neki becipelni a maradék holmiját a garázsban álló öreg Hyundai csomagtartójából, meg összeszerelni egy gardróbszekrényt.

Laura helyes lány volt, volt humorérzéke, és az is kiderült, hogy nagyon olvasott. Mint bármelyik fiatal felnőtt, én is egyetlen fortyogó hormonmassza voltam. Akkortájt épp nem volt barátnőm, és majd’ meghaltam egy kis szexért, de arra világosan emlékszem, hogy kezdetben egyáltalán nem gondoltam arra a lehetőségre, hogy ágyba bújhatnék vele. Biztosra vettem, hogy van pasija, habár erről sosem beszéltünk. De azért kellemesen nyugtalanító volt a kilátás, hogy egy nővel fogok osztozni a házon, ilyet ugyanis addig még sosem csináltam. Olyan volt, mintha egyszeriben korábban tiltott rejtelmek birtokába jutnék.

A helyzet az volt, hogy nem szerettem egyetemre járni, és már alig vártam, hogy véget érjen az utolsó évem, és elhúzhassak onnan.

Brooklynban születtem, és ott is nőttem fel, a Williamsburg negyedben, a Grand Street közelében, ahol a lakások még sokkal olcsóbbak voltak, mint manapság. Anya történelmet tanított a Bed-Stuy-i Fiú- és Leánygimnáziumban, apa pedig egészségügyi asszisztens volt a Kings Megyei Kórházban. Más szóval nem voltam munkásosztálybeli, mégis annak éreztem magam, tekintettel a kékgalléros környékre, ahol éltem.

Különösebb anyagi problémák nélkül nőttem fel, ugyanakkor egy csomó mindent nem engedhettünk meg magunknak, amit szerettünk volna. Engem érdekeltek a brooklyniak, a különböző rasszok és szokások Bábelében úgy éreztem magam, mint hal a vízben. A hetvenes években nehéz idők jártak New York városára, és emlékszem, hogy rengeteg volt a csóró, és mindennapossá vált az erőszak.

Princetonba való megérkezésem után beléptem pár tudományos társaságba, a Streeten tagja lettem az egyik híres törzsasztalnak, és a Triangle Club amatőr színészeivel lógtam együtt.

Egy egzotikus nevű irodalmi kör tagjai előtt több olyan novellámat is felolvastam, amelyeket még a gimnázium vége felé írtam. A csoportot egy halványan híres színész vezette, aki vendégprofesszorként tanított az egyetemen, tagjai pedig azon versengtek egymással, hogy értelmetlen versek kiagyalásával ki tudja jobban kerékbe törni az angol nyelvet. Amikor rájöttek, hogy az elbeszéléseim „klasszikus” stílusúak, és hogy Hemingway meg Steinbeck regényeiből merítek ihletet, úgy kezdtek el rám nézni, mint valami csodabogárra. Egy év múlva mindenesetre már a könyvtárban vagy otthon töltöttem a szabadidőmet.

A diákok zöme a keleti parti középosztály ivadéka volt, amely nagyon megijedt a hatvanas években, amikor egész világuk széthullani látszott, és amely csemetéit olyasfajta neveltetésben részesítette, amely megakadályozza, hogy valaha is megismétlődhessen az őrület. A hatvanas években még volt zene, voltak menetek, a szerelem nyara, drogokkal való kísérletezés, Woodstock és fogamzásgátlók. A hetvenes évek átélte a vietnami rémálom végét, a diszkót, a trapéznadrágot és a faji emancipációt. Így aztán az volt az érzésem, hogy a nyolcvanas években nincs semmi hősies, és hogy a mi generációnk lekéste a megfelelő vonatot. Mr. Ronald Reagan, mint valami ravasz vén sámán, megidézte az ötvenes évek szellemét, hogy megzavarja a nemzet elméjét. A pénz egyenként rombolta le a többi istenség oltárát, és már a győzelmi táncelőadásra készülődött, miközben szőke fürtjeikre Stetsont biggyesztő, pufók angyalok zengtek himnuszokat a szabad vállalkozáshoz. Gyerünk, Ronnie, hajrá!

Sznob konformistának éreztem a többi diákot, hiába öltötték magukra a lázadó pózát, kétségkívül abban a hitben, hogy az előző évtizedek egyfajta halvány emlékeként ezt várják el az előkelő keleti parti egyetemek hallgatóitól. A Princetonon nagy feneket kerítettek a hagyományoknak, de számomra ez csak színjáték volt – az idő minden jelentésüktől megfosztotta őket.

A professzorok többségét flancos állásukhoz foggal-körömmel ragaszkodó, középszerű embernek tartottam. Azok a diákok, akik gazdag szüleik pénzén megjátszották a marxistát meg a forradalmárt, sosem fáradtak bele az olyan ajtótámasztékok olvasásába, mint amilyen A tőke, azok viszont, akik konzervatívnak gondolták magukat, úgy viselkedtek, mintha egyenes ági leszármazottai lennének annak a bizonyos zarándoknak ott a Mayfloweren, aki az árbóc csúcsán gubbasztva, szemét a napsütésben kezével árnyékolva elkiáltotta magát: Föld! Az előbbiek szemében én kispolgárnak számítottam, akinek az osztályát le kell nézni, az értékeit pedig lábbal kell tiporni; az utóbbiakéban pedig csak brooklyni fehér söpredéknek, akinek valami gyanús és kétségkívül gyalázatos szándékkal valahogy sikerült beszivárognia az ő gyönyörű kampuszukra. Az én szememben viszont olybá tűnt Princeton, mintha bostoni akcentussal beszélő, fontoskodva sertepertélő robotok özönlötték volna el.

De az is lehet, hogy mindez csak az én fejemben létezett. Miután a gimnázium vége felé eldöntöttem, hogy író leszek, Cormac McCarthy, Paul Auster és Don DeLillo urak felbecsülhetetlen segítségével apránként kialakítottam magamban egy borús, szkeptikus világlátást. Meggyőződésem volt, hogy egy igazi írónak szomorúnak és magányosnak kell lennie, ugyanakkor kövér jogdíjcsekkeket kap, és szabadságát drága európai üdülőhelyeken tölti. Azt mondtam magamban, hogy ha az ördög mesterkedései folytán Jób leégve és kimerülten nem a trágyadombon ücsörgött volna, akkor soha az életben nem szerez magának nevet, és egy irodalmi remekművel szegényebb marad az emberiség.

Igyekeztem elkerülni, hogy a feltétlenül szükségesnél hosszabban időzzek a kampuszon, így aztán hétvégente rendszerint visszautaztam New Yorkba. Bebarangoltam az Upper East Side-i antikváriumokat, eldugott színházak darabjaira ültem be Chelsea-ben, és a Houston Streeten nemrégiben megnyílt Knitting Factorybe jártam Bill Frisell, Cecil Taylor meg a Sonic Youth koncertjeire. Eljártam a Myrtle Avenue kávéházaiba, vagy átmentem a hídon a Lower East Side-ra, hogy a szüleimmel és az akkor még gimnazista Eddie öcsémmel vacsorázzak valamelyik családi vállalkozásként működő étteremben, ahol mindenki ismer mindenkit.

A négyesek komfortzónájában elfészkelődve gond nélkül letettem a vizsgáimat, nehogy valami balhéba keveredjek, és legyen időm írni. Tucatszám írtam a novellákat, és egy regénybe is belekezdtem, amelyben pár fejezetnél tovább sosem jutottam. Egy öreg Remington írógépet használtam, amit még apa talált az egyik ház padlásán, aztán megjavította, és amikor eljöttem az egyetemre, nekem adta ajándékba. Miután időről időre újraolvastam és kijavítgattam a szövegeimet, jobbára a szemetesben kötöttek ki. Valahányszor új szerzőt fedeztem fel, a tudtomon kívül őt kezdtem el majmolni, mint valami csimpánz, akit ámulattal tölt el egy pirosba öltözött nő látványa.

Valamiért nem szerettem drogozni. Tizennégy évesen szívtam először füvet, egy füvészkerti kirándulás alkalmával. Egy Martin nevű srác hozott magával két dzsointot, azokat adtuk körbe öten vagy hatan valami rejtekhelyen, miközben úgy éreztük, hogy a bűnözés zavaros vize örökre a mélyére szippant bennünket. A gimnáziumban megint szívtam párszor, és a Driggs Avenue-i félhomályos lakásokban tartott bulik egyikén-másikán be is rúgtam valami olcsó sörtől. De az őseim legnagyobb megkönnyebbülésére semmi örömömet nem leltem abban, hogy elszálljak vagy berúgjak. Aki akkoriban hajlott rá, hogy letérjen a kitaposott ösvényről, az nagyobb valószínűséggel végezte késsel a hátában vagy halálos túladagolással, mint valami tisztes állás betöltésével. A suliban szorgalmasan tanultam, jó jegyeket kaptam, így a Cornellről is, meg a Princetonról is kaptam ajánlatot, és végül az annak idején progresszívnek számító másodikét fogadtam el.

A televízió még nem vált a show-műsoroknak azzá a vég nélküli parádéjává, melynek során különféle lúzerek kénytelenek énekelni, eltűrni, hogy közönséges műsorvezetők inzultálják őket, vagy kígyókkal teli úszómedencékbe ereszkedni. Az amerikai tévéműsorok még nem alakultak át egy idióta előadásában elhangzó, hangoktól meg nevetéstől zajos, semmit sem jelentő mesévé. De az akkori idők képmutató politikai vitáiban vagy a műanyag külsejű tinédzserekről szóló útszéli viccekben és olcsó filmekben sem találtam semmi érdekeset. Az a hatvanas-hetvenes évekből megmaradt pár tisztességes producer és újságíró, akik még mindig a tévéstúdiókban szolgáltak, setesutának és olyan zavarodottnak tűntek, mint a dinoszauruszok, amikor meglátták a korszakuk végét beharangozó meteoritot.

De mint később kiderült, Laura szerette megkapni a maga éjszakánkénti tévészemét-dózisát, azt állítván, hogy az agya csak így tud egyfajta nyugalmi állapotba kerülni, amikor is osztályozhatja, rendszerezheti és eltárolhatja mindazt, amit a nap folyamán felhalmozott. Így aztán a Mi Urunk 1987. esztendejének őszén többet tévéztem, mint valaha, és még amolyan mazochista élvezetet is leltem abban, hogy ott tehénkedek mellette a kanapén, és egymás után kommentálom a beszélgetős műsorokat, a vezető híreket meg a szappanoperákat, mint a páholyban ülő két szőrszálhasogató vén szivar a Muppet Show-ban.

A lány nem rögtön tett említést Joseph Wieder professzorról. Csak mindenszentekkor mondta el, hogy ismeri őt. Azokban az években ő volt az egyik legfontosabb figura, aki a Princetonon tanított, egyfajta Prométheusznak tartották, aki leereszkedett az egyszerű halandók közé, hogy megossza velük a tűz titkát. A Larry King Live-ot néztük, amelybe Wiedert hívták meg, hogy beszéljen a kábítószer-függőségről – előző nap egy faházban három fiatalember halt meg túladagolás következtében az Oregon állambeli Eugene közelében. Ő és a professzor kétségkívül „jó barátok”, mondta Laura. Addigra már nyilván beleszerettem, még ha akkor nem is tudtam róla.

KETTŐ

Az ezt követő hetek alighanem egész életem legboldogabb hetei voltak.

A pszichológiakurzusok zömét a Green Hallban tartották, amely csupán néhány percnyi járásra van a McCosh-tól és a Dickinsontól, ahová angolórákra jártam, így aztán szinte egyfolytában együtt voltunk. Eljártunk a Firestone Könyvtárba, hazafelé elsétáltunk a stadion mellett, betértünk a Szépművészeti Múzeumba meg a környékén lévő valamelyik kávézóba, vagy vonatra szálltunk, és bementünk New Yorkba, ahol olyan filmeket néztünk meg, mint a Dirty Dancing, a Tőzsdecápák és Az utolsó császár.

Laurának rengeteg barátja volt, a legtöbben pszichológiát hallgató diáktársai közül kerültek ki. Némelyiküknek bemutatott, de szívesebben töltötte velem az idejét. Ami a zenét illeti, nem egyezett az ízlésünk. Ő a legfrissebb hangzásokat kedvelte, ami akkoriban Lionel Richie-t, George Michaelt vagy a Fleetwood Macet jelentette, de az én alternatív rock és jazz CD-imet is elszántan meghallgatta velem.

Nikotintól és koffeintől feldobódva néha kora reggelig fent maradtunk beszélgetni, aztán mindössze két-háromórai alvás után betántorogtunk az óránkra. Volt ugyan kocsija, de csak ritkán használta, és mindketten szívesebben jártunk gyalog vagy bringával. Azokon az estéken, amikor nem volt kedve tévét nézni, Laura megidézte a Nintendo konzolban ólálkodó szellemet, és kacsákra lövöldöztünk, vagy azt játszottuk, hogy a Clu Clu Landben mi vagyunk Bubbles, a hal.

Egy nap, miután egy pár órája már ilyen játékokat játszottunk, azt mondta nekem: – Richard – sosem rövidítette a nevemet Richie-re vagy Dickre –, tudtad, hogy mi, úgy értem, az agyunk, a legtöbbször nem tudja megkülönböztetni a fikciót a valóságtól? Ezért van az, hogy az egyik filmen sírni tudunk, a másikon meg nevetni, pedig tudjuk, hogy amit látunk, az csupán szerepjáték, a sztorit pedig egy író álmodta meg. E nélkül a „hiányosságunk” nélkül nem lennénk többek R.O.B-oknál.

A R.O.B. a magányos tinédzserek számára a japánok által feltalált robotkütyüt jelentette. Laura arról ábrándozott, hogy egyszer vesz egy ilyen szerkentyűt, elnevezi Armandnak, és megtanítja rá, hogy az ágyba vigye neki a kávét, meg vegyen neki virágot, ha rosszkedvű. Azt viszont nem tudta, hogy én minden trenírozás nélkül boldogan megtenném neki mindezt, meg még sok minden mást is.

Az ember mindaddig nem is tudja, mi a fájdalom, amíg elég mély sebet nem kap ahhoz, hogy rájöjjön, a korábbi sérülései csak karcolások voltak. Fél évvel az új szemeszter kezdete előtt, kora tavasszal tragikus esemény tetézte a princetoni élethez való alkalmazkodásommal kapcsolatos gondjaimat – elvesztettem apát.

Szívroham végzett vele szinte azonnal, a munkahelyén. Még a kollégái gyors beavatkozása sem tudta megmenteni az életét, és nem egészen egy órával az után, hogy a kórház harmadik emeleti sebészeti folyosóján összeesett, már halottnak is nyilvánították. Az öcsém telefonálta meg a hírt, miközben anya a formalitásokat intézte.

Felugrottam az első vonatra, és elmentem a lakásra. Amikor megérkeztem, az otthonunk már megtelt rokonokkal, szomszédokkal és a család barátaival. Apát Evergreenben temették el, anya pedig nem sokkal később, nyár elején úgy döntött, hogy Philadelphiába költözik, és Eddie-t is magával viszi. Élt ott egy húga, akit Corneliának hívtak. Rettenetes sokként ért, amikor az elkövetkező hetekben rájöttem, hogy minden, ami a gyermekkoromhoz kötött, elenyészőben van, és hogy soha többé nem fogok belépni a két hálószobás lakásba, ahol egész addigi életemet töltöttem.

Mindig is gyanítottam, hogy anya utálja Brooklynt, és hogy csak apa miatt maradt ott. Neveltetésének köszönhetően melankóliára hajlamos könyvmoly volt, minekutána az apja egy Reinhardt Knopf nevű, német származású lutheránus lelkipásztor volt. Halványan emlékeztem rá, hogy évente csak egyszer szoktuk meglátogatni, a születésnapján. Magas, szigorú ember volt, és Queensben lakott egy makulátlanul tiszta házban, amelynek volt egy kis hátsó udvara. Még a kert is azt a benyomást keltette az emberben, hogy minden egyes fűszálat gondosan kifésültek. A felesége szülés közben halt meg, a nagynéném születéskor, ő meg nem nősült újra, segítség nélkül nevelte föl a lányait.

Tízéves voltam, amikor tüdőrákban meghalt, de néhanapján, amikor a nagypapa még élt, anya kérlelte apát, hogy költözzünk Queensbe – tiszta, rendes helyre, ahogy ő nevezte –, mondván, szeretne közelebb lenni az apjához. De végül aztán feladta, megértette, hogy vesztett ügy: Michael Flynn, az apukám önfejű ír volt, aki Brooklynban született, ott is nőtt fel, és esze ágában sem volt máshová költözni.

Így aztán, amikor az új egyetemi évem megkezdésére visszautaztam Princetonba, távozásom egybeesett anya és az öcsém Phillybe való költözésével. Amikor Laurával megismerkedtem, még éppen csak elkezdett derengeni, hogy már soha többé nem fogok tudni Brooklynba visszatérni, csak vendégként. Olyan érzés volt, mintha mindenemtől megfosztottak volna. A holmijaim, amelyeket nem vittem magammal Princetonba, egy kétszobás lakásban kötöttek ki Phillyben, a Jefferson Avenue-n, a Központi pályaudvar közelében. Nem sokkal azután, hogy beköltöztek, meglátogattam őket, de azon nyomban rádöbbentem, hogy az a hely sosem lesz az otthonom. Mi több, a család bevételei is összezsugorodtak. A jegyeim ahhoz nem voltak elég jók, hogy ösztöndíjat kapjak, így aztán kénytelen voltam valami részmunkaidős állás után nézni, hogy a diploma megszerzéséig megálljak a magam lábán.

Apa váratlan halála miatt nehéz volt hozzászokni a tényhez, hogy elment, és rengetegszer gondoltam rá úgy, mintha még mindig köztünk lenne. Néha az eltávozottak erősebbek, mint amikor még itt voltak. Az emlékük – vagy amiről azt hisszük, hogy velük kapcsolatban emlékszünk – arra kényszerít bennünket, hogy oly módon próbáljunk meg a kedvükbe járni, amire ők sosem vettek rá bennünket, amíg éltek. Úgy éreztem, apa halála nagyobb felelősséget ró rám, kevésbé voltam hajlamos a dolgok fölött lebegni. Az élők folytonosan hibáznak, a halottakat viszont egykettőre a csalhatatlanság aurájába bugyolálják a hátramaradottak.

Így hát a Laurával való barátságom életemnek egy olyan szakaszában virágzott ki, amikor magányosabbnak éreztem magam, mint valaha, és ezért lett még fontosabb a számomra a jelenléte.

Két héttel hálaadás előtt történt, az idő már kezdett borongósra fordulni, hogy Laura felvetette, bemutatná Joseph Wieder professzort. Az ő felügyelete alatt dolgozott egy kutatási projekten, amelyet a diplomamunkájaként szándékozott megírni disszertációnak.

Laura a kognitív pszichológiára szakosodott, amely afféle úttörő irányzat volt akkoriban, amikor mindenki a „mesterséges intelligencia” kifejezést kezdte szajkózni, miután a számítógépek diadalmasan bevonultak az otthonainkba és az életünkbe. Sokan meg voltak róla győződve, hogy egy évtizeden belül beszélgetni fogunk a kenyérpirítónkkal, és a mosógéptől fogunk tanácsot kérni a karrierünkkel kapcsolatban.

Szokott mesélni a munkájáról, de én nem nagyon értettem, és az összes fiatal hímre jellemző egoizmussal nem is nagyon erőltettem meg magam, hogy felfogjam. Annyit azért leszűrtem belőle, hogy Wieder professzor – aki Európában is tanult, és Cambridge-ben tette le a nagydoktorit pszichiátriából – egy monumentális kutatási program vége felé közeledett, amelyről Laura azt mondta, gyökeres fordulatot fog hozni az emberi agy működésének és a szellemi inger meg az arra adott reakció közti összefüggés megértésének terén. Abból, amit Laura elmondott, annyit értettem meg, hogy az egésznek a memóriához és az emlékek megformálódási módjához van valami köze. Azt állította, hogy a matektudása igazi aranybányát jelentett Wieder számára, mivel neki mindig is az egzakt tudományok jelentették az Achilles-sarkát, a kutatásai során viszont matematikai formulákat kellett használniuk, hogy a változókat számszerűsítsék.

A Wiederrel való megismerkedésem estéje emlékezetesnek ígérkezett, de aztán más miatt lett az, mint amire esetleg számítottam.

November közepén egy szombat délután belecsaptunk a lecsóba, és vettünk egy üveg Côtes du Rhône Rouge-t, amit a csemegeüzlet eladója ajánlott nekünk, és elindultunk a professzor házához. West Windsorban lakott, így aztán Laura úgy döntött, hogy menjünk kocsival.

Nagyjából húsz perc múlva leparkoltunk egy alacsony kőfallal körülkerített, Anna királynő korabeli stílusú ház előtt, nem messze egy tavacskától, amely titokzatosan csillogott a szürkületi fényben. A kapu nyitva volt, és mi elindultunk egy kavicsos ösvényen, amely gondosan nyírt pázsitot szelt ketté, és rózsa- meg szederbokrok szegélyezték. Balra hatalmas tölgy állt, csupasz koronája az épület cserépteteje fölé terült.

Laura becsöngetett, mire egy magas, jókötésű férfi nyitott ajtót. Szinte teljesen kopasz volt, ősz szakálla a melléig ért. Farmert, edzőcipőt és feltűrt ujjú, zöld Timberland pólót viselt. Inkább látszott futballedzőnek, semmint híres egyetemi professzornak, aki épp egy eget-földet rengető felfedezéssel készül fenekestül felforgatni a tudományos világot, és az a magabiztosság sugárzott róla, amely olyankor szokott, amikor minden az ember kedve szerint alakul.

Keményen kezet szorított velem, majd kétfelől arcon csókolta Laurát.

– Örvendek a találkozásnak, Richard – mondta váratlanul fiatalos hangon. – Laura már rengeteget mesélt magáról. Ő általában – folytatta, miközben beléptünk egy magas mennyezetű hallba, amelynek falait festmények díszítették, és kabátunkat a fogasra akasztottuk –mindenkire szarkasztikus és csípős megjegyzéseket tesz, akivel csak összeakad. Magáról viszont eddig még csak jó dolgokat mondott. Már nagyon kíváncsian vártam, hogy megismerkedjünk. Gyertek utánam, gyerekek.

Beléptünk egy hatalmas, osztott szintű nappaliba. Az egyik sarokból konyharészt alakítottak ki, középen masszív munkapulttal, amely fölött mindenféle rézfazekak és -serpenyők függtek. A nyugati falnál bronzvasalású öreg íróasztal állt bőrborítású székkel, a tetején szanaszét papírok, könyvek és ceruzák.

Finom ételszag úszott a levegőben, és elvegyült a dohány illatával. Leültünk egy keleti motívumokkal díszített vászonnal letakart kanapéra, és a professzor mindkettőnknek kevert egy gin-tonikot, miután kijelentette, hogy a bort, amit a vacsorához hoztunk, megtartja magának.

A ház enteriőrje némi félelmet keltett bennem. Zsúfolásig megtöltötték a műtárgyak – bronzszobrok, festmények és antik darabok –, akár egy múzeumot. A lakkozott padlón itt is, ott is kézi szövésű, apró szőnyegek voltak leterítve. Életemben először tettem a lábam ilyen otthonba.

Magának skót whiskyt töltött szódával, és miközben leült elénk a karosszékbe, rágyújtott.

– Richard, öt éve vettem ezt a házat, és két évig dolgoztam rajta, hogy így nézzen ki, ahogy most. A tó nem volt egyéb szúnyogoktól hemzsegő, bűzös mocsárnál. De szerintem megérte, még ha kissé elszigetelt is. Ahogy az efféle dolgokhoz konyító fickók egyikétől hallom, az értéke időközben csaknem megduplázódott.

– Ez igazán remek – biztosítottam.

– Később majd megmutatom az emeleti könyvtárat. Az az én büszkeségem, az összes többi szóra sem érdemes. Remélem, máskor is eljön. Szombatonként néha bulit csapunk. Semmi felhajtás, csak egy-két barát meg kolléga. Minden hónap utolsó péntek estéjén pedig pókerezni szoktam néhány sráccal. Ne izguljon, csak aprópénzben játszunk.

Gördülékenyen bontakozott ki a beszélgetés, és fél óra múlva, amikor asztalhoz ültünk enni (bolognai spagettit készített egy olasz kolléga receptje szerint), már úgy éreztem, mintha jó ideje ismernénk egymást, és teljesen megszűnt a kezdeti feszengésem.

Laura szinte teljesen kimaradt a beszélgetésből, miközben a háziasszony szerepét játszotta. Felszolgálta az ennivalót, a vacsora végén pedig leszedte a tányérokat meg az evőeszközöket, és betette a mosogatógépbe. Wiedert nem „professzor úrnak”, „uramnak” vagy „Mr. Wiedernek” szólította, hanem egyszerűen csak „Joe-nak”. Mintha otthon lett volna, és nyilvánvaló volt, hogy már korábban is eljátszotta a háziasszony szerepét, miközben a professzor különféle témákról szónokolt, láncdohányzott, és szavait lendületes kézmozdulatokkal kísérte.

Volt egy pont, amikor eltűnődtem rajta, hogy vajon milyen közel is állnak egymáshoz, de aztán azt mondtam magamban, hogy semmi közöm hozzá, mivel akkoriban még nem gyanítottam, hogy több is lehet köztük egyszerű jó barátságnál.

Wieder megdicsérte a bort, amit hoztunk, és hosszas kalandozásba fogott a francia szőlőskertekről, elmagyarázva a bor felszolgálásának az egyes szőlőváltozatoknak megfelelő különféle szabályait. Valahogy sikerült elérnie, hogy mindeközben ne tűnjék sznobnak. Aztán elmesélte, hogy fiatalkorában néhány évig Párizsban élt. Pszichiátriából a Sorbonne-on szerzett alapdiplomát, majd átment Angliába, ott letette a nagydoktorit, és kiadta első könyvét.

Kisvártatva felállt, és valahonnan a ház mélyéről szerzett egy másik üveg francia bort, amelyet ketten ittunk meg. Laura még mindig az első pohárnál tartott – a professzor értésére adta, hogy neki kell hazavezetnie. Szemlátomást örömét lelte benne, hogy olyan jól kijövünk egymással, úgy figyelt bennünket, mint valami bébiszitter, aki azon izgul, hogy a gondjaira bízott gyerekek nehogy összetörjék a játékaikat, és egymásnak essenek.

Ahogy emlékszem, a Wiederrel folytatott beszélgetés meglehetősen kaotikus volt. Rengeteget beszélt, egy bűvész könnyedségével ugrált egyik témáról a másikra. A Giants legutóbbi szezonjától kezdve a tizenkilencedik századi orosz irodalomig mindenről volt véleménye. Igaz ugyan, hogy elkápráztatott a tudása, és nyilvánvaló volt, hogy sokat olvasott, és hogy a korral mit sem tompult az intellektuális érdeklődése. (Olyasvalakinek a szemében, aki alig nőtt ki a tinédzserkorból, egy ötvenes évei végén járó felnőtt már öregnek számított.) Ugyanakkor viszont lelkiismeretes misszionárius benyomását keltette, aki a feladatának tekinti, hogy türelmesen okítsa a vadembereket, akiknek a szellemi kapacitását nem valami sokra tartotta. Szókratészi kérdéseket tett föl, majd maga válaszolta meg őket, mielőtt még kinyithattam volna a számat, hogy bármit mondjak, aztán ellenérveket hozott fel, de csak azért, hogy néhány perc múlva ezeket is halomra döntse.

Ami azt illeti, úgy emlékszem, a beszélgetés semmi egyébből nem állt, mint egyetlen hosszú monológból. Pár óra elteltével már meggyőződésemmé vált, hogy akkor is tovább tudna beszélni, miután mi már elmentünk.

Az este folyamán a telefon, amelyet a hallban tartott, többször is csöngött, ilyenkor elnézésünket kérve fölvette, és gyorsan be is fejezte a beszélgetést. Egyszer viszont hosszas társalgást folytatott, és olyan halkan beszélt, hogy a nappaliból ne tudjuk kihallgatni. A szavait nem tudtam kivenni, de a hangja elárulta az ingerültségét.

Zaklatottnak tűnt, amikor visszajött.

– Ezeknek a fickóknak elment az eszük – mondta dühösen Laurának. – Egy magamfajta tudóst hogy lehet arra kérni, hogy ilyesmit műveljen? A kisujjamat nyújtom, és a karom kell nekik. Életem legostobább lépése volt, hogy ezek közé az agyalágyultak közé keveredtem.

Laura nem válaszolt, és eltűnt valahol a házban. Kíváncsi voltam, vajon kiről beszél, de kiment, és behozott még egy üveg bort. Mire megittuk, mintha megfeledkezett volna a kellemetlen telefonhívásról, és viccelődve jelentette ki, hogy az igazi férfiak whiskyt isznak. Újra eltűnt, és egy üveg Lagavulinnal meg egy tál jéggel tért vissza. A palack már félig kiürült, amikor meggondolta magát. Azt mondta, egy csodálatos barátság kezdetének megünnepléséhez a vodka a legjobb pia.

Akkor döbbentem rá, hogy milyen részeg vagyok, amikor felálltam, hogy kimenjek a fürdőszobába – egészen addig hősiesen tartottam magam. A lábaim nem akartak engedelmeskedni, és fejjel előre majdnem a padlóra zuhantam. Nem voltam én absztinens, de ennyit még soha életemben nem ittam. Wieder érdeklődve figyelt, mintha valami szórakoztató kölyökkutya lennék.

A fürdőszobában belenéztem a mosdókagyló fölötti tükörbe, és két ismerős arcot láttam visszameredni rám, amitől kitört belőlem a nevetés. A hallban eszembe jutott, hogy nem mostam kezet, úgyhogy visszamentem. Túl meleg volt a víz, leforráztam magam.

Laura visszajött, szúrós szemmel hosszasan végigmért bennünket, aztán mindkettőnknek készített egy csésze kávét. Megpróbáltam kideríteni, hogy a professzor is berúgott-e, de számomra józannak tűnt, mintha csak én ittam volna. Úgy éreztem magam, mint valami ízetlen tréfa áldozata, de észrevettem, hogy nehezemre esik kiejteni a szavakat. Fájt a mellkasom a túl sok cigarettázástól. Szürke füstfelhők lebegtek szellemekként a szobában, pedig mindkét ablak tárva-nyitva állt.

Még vagy egy óráig tovább diskuráltunk, de már csak kávét és vizet ittunk, majd Laura intett nekem, hogy ideje indulnunk. Wieder kijött velünk a kocsihoz, búcsút intett, és még egyszer elmondta, őszintén reméli, hogy máskor is eljövök.

Miközben Laura végighajtott a Colonial Avenue-n, amely ezen az órán csaknem teljesen néptelen volt, azt mondtam neki: – Jó fej a pasi, igaz? Életemben nem találkoztam még senkivel, aki így bírja az italt. Jézus Mária! Van fogalmad arról, hogy mennyit ittunk?

– Lehet, hogy előtte bevett valamit. Mármint tablettát vagy ilyesmit. Nem szokott ennyit inni. Te meg nem vagy pszichológus, úgyhogy észre se vetted, hogy mennyi információt kiszedett belőled magadról, miközben ő meg semmit sem árult el magáról.

– Egy csomó mindent mesélt magáról – szálltam vele vitába, miközben azon tanakodtam, megálljunk-e valahol, hogy rókázzak egyet valamelyik út menti fa mögött. Kóválygott a fejem, és úgy bűzölöghettem, mint aki épp most szállt ki egy kád piából.

– Dehogy mesélt – felelte kurtán a lány –, azt leszámítva, amit mindenki tud, erre akármelyik könyvének a védőborítójából rájöhettél volna. Te viszont elmondtad neki, hogy félsz a kígyóktól, meg hogy négy és fél éves korodban majdnem megerőszakolt az egyik őrült szomszédotok, akit aztán az apukád majdnem agyonvert. Ezek túl lényeges dolgok ahhoz, hogy csak úgy elmondd magadról.

– Ilyeneket meséltem volna neki? Nem emlékszem…

– Kedvenc szórakozása a mások agyában való turkálás, mintha egy házat kutatna át. Nála ez több szakmai megszokásnál. Szinte kóros kíváncsiság, amit csak ritkán sikerül kordában tartania. Ezért is ment bele, hogy felügyelje azt a programot, amelyik…

A mondat közepén elhallgatott, mint aki egyszeriben rájött, hogy majdnem elszólta magát.

Nem kérdeztem, mit akart mondani. Letekertem az ablakot, és éreztem, hogy kezd kitisztulni a fejem. Az égen sápadt félhold függött.