Merete Pryds Helle

Nora

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-20-3

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Merete Pryds Helle: Nora (Rosinante er et forlag i rosinante & co, Koppenhága, 2019)

Copyright © Merete Pryds Helle

First published by Rosinante & Co, 2019

Published in agreement with Oslo Literary Agency

All rights reserved

Hungarian translation © Anita Soós, 2022

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

This translation has been published

with the financial support of Danish Arts Foundation

A fordítás a Danish Arts Foundation támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Tartalom

Kristinéék háza

Lysgården I

Lysgården II

Lysgården III

Lysgården IV

Lysgården V

Lysgården VI

Lysgården VII

A gőzhajó

Kristiania I

A kristianiai templom

Kristiania II

Molde I

Molde II

Molde III

Lysgården VIII

Lysgården IX

Molde IV

Molde V

Molde VI

Genova

Róma I

Róma II

Nápoly I

Capri I

Capri II

Nápoly II

Kristiania III

Kristiania IV

Kristiania V

Kristiania VI

Ibsen – Újratöltve

A jövő sosem jön el, mert amikor itt van, már jelen.

Kristinéék háza

Nora immár tizenkét éves, egyedül is mehet iskolába. Langnes tanár úr körbejárja a vidéket, és a nagyob házaknál tanítja azokat a gyerekeket, akik el tudnak jutni az órákra. Két napot tölt majd Kristinééknél, ezért Nora éjszakára is ott marad. Anna-Marie előkészíti a ruháját, és segít neki felvenni a vászoninget meg a kék harisnyakötős gyapjúharisnyát; Anne-Marie gyönyörűen horgol, felsegíti a gyapjúbugyit, a kék virágokkal szegélyezett, hosszú gyapjúruhát, a hímzett kabátkát és a kendőt, a sapkát meg a körsálat, amit Nora felhúz az orrára, végül az óriási, bárányszőrbéléses bőrbakancsot. A reggeli csillagos sötétség az ablak elé omlik, a sziklára kupolaszerűen borul a holdvilág.

Bertha felköti a festett margarétákkal díszített, kék fadobozt a bejárat előtti fedett részen várakozó szánkóra.

– Tele van mindenféle finomsággal – újságolja boldogan.

Magához öleli Norát, akinek jólesik a cselédlányt körbelengő zsír-, ecet-, áfonya-, hal- és cukorszag keveréke. A kislány apja kilép a dolgozószobából, már ötóra óta dolgozik, mert az, aki időben kel, semmit sem szalaszt el az életben.

– Énekeltek zsoltárokat azzal a Langnes-szel? – kérdezi.

– Néha – hazudja Nora.

Langnes tanár úr valójában minden tanítási napot zsoltárral kezd, de Nora nem akarja veszekedéssel indítani a napot.

– Vigyázni kell az ilyenekkel – mondja az apja. – A tanárok könnyen összezavarhatják a diákjaik fejét.

Anne-Marie begombolja Nora kabátját.

– Ne ácsorogjon felöltözve idebent – jegyzi meg.

Az apa meghajol, visszamegy a dolgozószobába és becsukja maga mögött az ajtót. Bertha kitolja a szánkót a fedett részről. Néhány felhő lóg alacsonyan az égen, mint a sziklákon növő, szüretelésre váró, érett bogyók. Az istállóból a lovak prüszkölése hallatszik, különben mindenütt csend honol. A levegő friss, mint a láthatatlan hó. A Lysgården porta ablakaiban égnek a fények, és Anne-Marie meggyújtja a szán elejére erősített lámpást is.

– Gyerünk – nógatja Norát, akárcsak egy lovat.

Nora boldogan indul el a havon, a friss levegőben a néma hegyek között alacsonyan szálló madárnak érzi magát, a sziklák árnyékai lassan előtörnek a sötétségből. Valahol egy madár rikolt, a bokrokból motoszkálás hallatszik, és Nora hallja a saját szuszogását is. Hallja a hangok mögötti csendet; azt a csendet, amelyet jelenlétével megzavart. A lejtőkön felül a szánkóra, különben gyorsan lépdel, balján hajnali félhomály, a halovány világosságnak még nincs hatalma a sötét égbolt felett. Norát szomorúság fogja el, amikor az utolsó kanyarban megpillantja az egyre világosabb ablakokat a Molde felé vezető úton. Kénytelen lefékezni és félrehúzódni, amikor a háta mögött feltűnik egy csilingelő szán, a råkhaugeni gyerekek ülnek rajta.

Kristine egy fehér faházban lakik, és csak néhány tyúkjuk meg egy disznójuk van, amit karácsonyra felhizlalnak. A háznak bent is egész más az illata, mint Lysgårdennek. Odahaza ecet, sajt, ló és pipadohány szaga keveredik, itt azonban megtelik a levegő almaillattal. Lysgårdenben vadászkutyákat tartanak, hiszen Nora apja vadászni jár. Kristine anyjának egy kis fehér kutyája van, amely ostobán tipeg a gazdája nyomában. Az asszony szerint ennek is megvan az előnye, hiszen mellette mindenki okosnak érezheti magát.

Kitárul a főépület ajtaja, Kristine anyja, Langnes tanár úr, mögöttük pedig Kristine két bátyja, Helge és Frode fogadja az érkezőket. Nora azon gondolkodik, hogy Kristine anyjának vajon hiányzik-e, hogy egy férfi álljon mellette az ajtóban; apja szokta mondogatni, hogy jól jönne egy asztal körül tüsténkedő feleség, amikor vendégeik vannak. Nora abban reménykedik, hogy apja feleségül veszi Kristine anyját, de az apja szerint egy ilyen asszony mellett minden férfi kevésnek érzi magát.

Kilép az ajtón Oline, a cselédlány, elveszi a gyerekek uzsonnásdobozát és beviszi a konyhába. Mögötte megjelenik Kristine, és bevezeti Norát a házba, mintha a råkhaugeni gyerekek csupán kósza hópihék lennének. A nappaliban sorba állították a székeket és a fiókos padot, és becipelték a házban található összes asztalt. Kristine lesegíti Noráról a kabátot, és a duruzsoló kandalló közelében álló székre akasztja. Mintha a kandalló is melegebb lenne, mint Lysgårdenben. Barátnője Nora fülébe súgja, hogy Langnes tanár úr unalmas alak, aki túl sokat képzel magáról, pedig amikor megkérdezte tőle, hogyan készítik a sajtot, fogalma sem volt róla.

Az udvarra megérkeznek az utolsó gyerekek, összesen tizenketten vannak. Lassan mindenkiről lekerül a kabát meg a bakancs, felveszik a facipőjüket, bejönnek és elfoglalják a helyüket. Langnes tanár úr az ablak előtti nagy asztal mögé áll, karját felemeli, ahogy Hansen lelkész, amikor a templomi kórust vezeti. Szipogás és orrfújás hallatszik, közben lassan kikúszik tagjaikból a hideg, és a Langnes tanár úr mögötti ablak megtelik napfénnyel.

– Énekkel kezdünk – szólal meg, miközben Kristine anyja kiosztja a zsoltárkönyveket.

A Most már ismerem a mennybe vezető utat kezdetű zsoltárt éneklik. Szerencsére Kristine teli torokból fújja Nora mellett, mögötte a Petterson fivérek is kieresztik a hangjukat, tehát elég, ha ő csak mímeli az éneklést, így sem az apjának, sem az előtte álló Langnes tanár úrnak nem ad okot az elégedetlenségre.

A zsoltár után Langnes Napóleon egyiptomi hadjáratáról beszél, meg arról, hogy a császár tudósokat vitt magával, hogy tanulmányozzák a helyi szokásokat és a növényzetet, vagyis a virágokat, sőt még a geológiát is.

Az egyiptomi felfedezőút gondolata izgalommal tölti el Norát. Langnes tanár úr szerint az egyiptomi sziklákat homok fedi és perzseli őket a nap, ló helyett teveháton közlekednek, mert a tevék vizet raktároznak a púpjukban, és így hosszú utat képesek megtenni a homokos sziklák között.

– Olyanok, mint a szoptatós dajkák – suttogja Kristine Norának –, akik tejet szállítanak a mellükben.

Utána a nyugati parton lévő települések nevét kell gyorsan felírniuk a palatáblájukra, és közben nem pusmoghatnak. Norának feltűnik, hogy Kristine sokkal többet tud, mint ő, de a teljesen ismeretlen falunevekről soha senki nem hallott még. A nap félig áthalad az ablakkereten, a palavesszők száraz sercegése betölti a szobát. Oline behozza a tányéron gondosan elrendezett tízóraijukat. Evés után számtanóra van. Nora tétova pillantással nézi a tábláján sorakozó számokat, szerencsére olyan sokaknak van szükségük segítségre, hogy Kristine súghat neki. Amikor kikérdezik tőlük a szorzótáblát, szerencsére a tizenkettest kapja, amelyik olyan rendezett és szabályos, hogy még álmából felkeltve is tudja. A napkorong eltűnik az ablakból, a szürke fény magával húzza a délutáni sötétségbe. Megérkezik a szán a råkhaugeni gyerekekért, és a többiek is hozzák a szánkójukat. Csak Susanne és Nora marad, a konyhában Oline báránylevest főz nekik és a fiúknak. Langnes tanár úr és Kristine anyja viccesnek tartja, hogy mindenki a saját asztalánál eszik a nappaliban, pont úgy, mint az iskolában.

– Ne feledjétek, hogy Isten a legfőbb tanárotok – mondja Langnes, amikor becsukja a szoba ajtaját.

Nora majdnem ráölti a nyelvét, de még idejében ráharap, amikor észreveszi, hogy Susanne, a lelkész lánya, ujjával keresztet rajzol az ajtóra. Oline fütyörészik főzés közben, a vaskályha ontja magából a meleget, és a levegőben vékony lisztfátyol veszi körbe a tésztát, amit a cselédlány éjszakai pihentetésre dagaszt.

Helge és Frode a konyhaasztal körül kergetőzik, Frode kiabálva trollnak csúfolja Helgét.

– Most felfallak – morran rá a testvére.

Anyjuk szinte észrevétlenül belibben a konyhába, kezében hímzőrámát tart, sarkában az elmaradhatatlan kutya. A varrótűvel a fiúk felé int, és megkéri Kristinét, hogy vigye fel őket az emeletre és játsszanak a babaházzal. Kristine keresztbe fonja a karját.

– Semmi kedvem hozzá – jelenti ki.

Nora döbbenten néz rá, Susannét is meglepi ez a viselkedés. Az anya belecsíp Kristine fülcimpájába, és felparancsolja a gyerekeket az emeletre, és Nora végre meglátja azt a babaházat, amelyről egész Molde pusmog.

A fiúk előrerohannak a sötét lépcsőn a padlásra, amelynek éppen olyan illata van, mint a ház többi részének, itt sorakoznak az almával és körtével megpakolt óriási kosarak. Kristine kinyitja a padlásszoba ajtaját, Susanne lámpása puha fényt vet a padlóra, Nora szorosan a sarkában lépdelve követi. A sötétség sapkát borít föléjük, amely elnyeli a fejüket. Kristine leveszi a lámpaernyőt, és a gyertyával meggyújtja a szobában lévő többi lámpást. A sötétből úgy tűnik elő a fehér babaház, mint amikor a fjordba beúszik egy hajó. Az egész szobát betölti. Két hosszúkás ablaka van az ajtó két oldalán, amit Helge kinyit, miközben kérdő tekintettel néz vissza Kristinére.

– Ez az egyetlen, amit apa ránk hagyott – magyarázza a lány. – Üres, mint egy tojás, amiből a szarka kiszívta a belsejét.

– Megtölthetjük! – mondja Nora.

Óvatosan belépnek az alacsony ajtón, szorosan egymás mellett állnak a csupasz babaházban, egyszerre az az érzésük támad, hogy a falak összenyomják őket. A fiúk négykézlábra ereszkednek és csaholva kerülgetik a lányokat.

– Gyűlölöm – jelenti ki Kristine.

Éjszaka a súlyos paplan alatt, oldalán az összegömbölyödött Kristinével, aki egy odvában kuporgó állatra hasonlít és a kinyitható padon horkoló Susannéval, Nora azt álmodja, hogy egy szánkón siklik a Lysgården feletti hegyen. Fölötte viharban lebegő vadmadarakként vitorláznak a felhők, és Nora a sötétség ellenére mindent tisztán lát. A szántalpak a nyomvonalakban csusszannak, a hegyiösvény elkeskenyedik, a sziklás falak közötti rés egyre szűkebb, csak előre tud haladni, végül megnyílik a mélység, és le kell fékeznie a meredély fölött vészjóslóan billegő szánkót. Előtte három hatalmas halászsas verekszik. Nora lépésről lépésre hátrál a sziklafalak közé, a szánkót zsinóron húzza magával egészen az ösvényig, végül a csend kellős közepén sikerül megfordulnia. Lába alatt aranyos reggeli fényben fürdik a völgy, a hó olyan, mintha fehér babaházak tornyosulnának előtte, mindent beborít a morajló csend.

Lysgården I

Nora áfonyát szed a Molde felé vezető lejtőn az út szélén. Két kosara közül az egyik már megtelt. A nap süti a fejét és a vállát, és jólesik neki, hogy időnként enyhülést hoznak az égbolton átvonuló felhők. Végignéz az úton, szemével StorePettert kutatja, alig várja, hogy a cseléd megérkezzen egy diákkal, apja egyik alkalmazottjának az unokaöccsével, akinek nyugodt körülményekre van szüksége a tanuláshoz. Vestnesi otthona, Nora apja szerint nem inspirálja a gondolkodást. A diák egész nyárra náluk marad. Nora letelepszik a magas fűbe és beszippantja a nyár fűszeres illatát. Egy méhecske száll piros szoknyájára, és a lány szinte várja, hogy megszúrja, mintha ő lenne a virág, és nektár lenne a térdében. Lent az úton apró pont közeledik, megpillantja, felpattan és folytatja az áfonyaszüretet. A méh egy csillagfürtre száll és eltűnik a fürtös virág kelyhei között. A kocsi egyre közelebb ér, és Nora kezében a kosárral integet. StorePetter mond valamit a mellette ülő alaknak, aztán visszainteget. A kocsi lelassít Nora mellett. A lovakról patakokban folyik az izzadság a melegben, nyugtalanul toporognak az ösvényen.

– Segítségre van szüksége, kisasszony? – kérdezi a fiatalember.

A magas, vékony diák világosbarna, göndör hajfürtjei rakoncátlanul keretezik az arcát. Nora még sosem látott olyan meleg, szürke szempárt, mint az övé. Széles szája mosolyra szalad, teljesen más, mint az ismerős férfiak, egyáltalán nem hasonlít a tagbaszakadt, erős StorePetterre és a szolgákra vagy apja és üzlettársai íróasztalhoz szokott, kövérkés alakjára. A nyúlánk fiatalember minden mozdulata valóságos tánc.

– Helmer diák vagyok – mutatkozik be úgy, mintha mindennap ismeretlen férfiak érkeznének Lysgårdenbe StorePetter lovaskocsiján.

– Nora kisasszonynak biztosan jól jön egy kis segítség a kosarak megtöltéséhez – mondja StorePetter, mire Helmer diák leugrik a kocsiról. Amint a lány mellett terem, a lovak már folytatják is útjukat.

Nora a diák felé nyújtja a majdnem teli kosarat és felemeli az üreset.

– Most egyem meg őket? – kérdi a diák és finom kezével kivesz egy maroknyi gyümölcsöt a kosárból. Nora elpirul, fogalma sincs, mit válaszoljon. Csak nem hiszi, hogy nekiadtam? A fiú majd megpukkad a nevetéstől, aztán két szem kivételével visszadobja a gyümölcsöket a kosárba, az egyiket a szájába teszi, a másikat Norának adja.

– Jobb, ha mértéktartók leszünk – mondja. – Hadd szedjem teli a kosarát, amíg élvezi egy kicsit a napsütést.

Nora a füle hegyéig elpirul. A fűbe telepszik.

– Mit tanul, Helmer diák? – kérdezi.

– Államigazgatást – feleli a diák lelkesen a levelek alatt megbúvó bogyók szüretelése közben. – Képzelje csak, reggelente az ágyban heverve játszadozom a számoszlopokkal, és úgy érzem, a világ minden csodája a számok rendjében rejtezik.

– Tényleg? – kérdezi Nora.

Körbepillant a mezőn, megcsodálja a zöld fűszálak között virító, piros virágokat, a kék ég felé törekvő csillagfürtöt, a virágkelyhekből lomhán előmászó méheket és a fenyőfák alkotta sötétzöld csíkot a hegyen.

– A természet is csodálatos – jegyzi meg.

Helmer diák megmutatja neki a kosarat, amelynek már az egyharmadát megtöltötte. Felegyenesedik és csodaszép szemével gyengéden néz Norára. Pillantásától a lánynak eláll a lélegzete, hátradől a fűben, de tekintetét nem veszi le a rá tapadó szempárról.

– Igaza van – feleli a diák. – Különösen akkor, ha megengedi, hogy Nora kisasszonyt is a természet kategóriájába soroljam.

– Apám Rousseau-t olvas – jegyzi meg Nora. – Mi a véleménye az ő gondolatairól?

– Sajnos még csak a közigazgatási törvényig jutottam – feleli Helmer. – Talán lenne olyan kedves és felolvasna nekem? Úgy tudom, hogy esténként a családjával vacsorázom. Boldoggá tenne, ha az étkezés után kiokosítana.

Nora tesz néhány lépést a gyümölcstől roskadozó bokrok felé. Talál egy szem áfonyát a fűben, és bekapja. Minden eddig kóstolt áfonyánál édesebb. Látja magát az étkezőasztalnál, ahogy felolvas a diáknak. Bárcsak minden egyes nap ezt tehetné az örökkévalóságig, akkor lenne igazán csodás és boldog az élete. A diák folytatja a szüretelést, miközben Nora igyekszik a kék égre és a fent úszó felhőkre szögezni a tekintetét, de pillantása újra meg újra a fiatalemberre vándorol. A diák mozdulatai puhák és elegánsak, mint egy macskáé, kedvesen, kisfiúsan mosolyogva szedi a gyümölcsöt. Ez lehet a boldogság, gondolja Nora, ezen a napon StorePetter a kocsiján elhozta neki a boldogságot.

Lysgården II

A lepedőből árad a novemberi hideg a nyirkos paplan alatt. A matrac kemény a túlságosan összepréselt szalmától, a nedvesség utat tör magának a kőből készült házalapon, a padlódeszkákon és a matracon át. Anne-Marie begyújtott a Nora varróasztala melletti sarokban álló cserépkályhában, de a meleg az ágyig is alig ér el, a paplan alá pedig képtelen behatolni. A lovak prüszkölnek, miközben StorePetter bezárja az istállót éjszakára. Valahol egy uhu huhog hosszan elnyújtva, szomorúan. A cserépkályhából halovány fény vetül a falakra, Nora szemével követi a rózsaszín virágokkal díszített, zöldre festett tetőgerendákat és a szép, vörös virágcsokormintás tapétát. Képtelen elaludni. Bertha és Regine befejezte a mosogatással járó csörömpölést a konyhában, jó éjszakát kiáltanak Anne-Marie-nak. A bejárati ajtó hangosan becsapódik, amikor kiszaladnak az árnyékszékre, majd vissza. Aztán Nora hallja a lépcső nyikorgását a fal túloldalán, majd a lépteik dobogását a feje felett. A cserépkályha kéménye az ő szobájukon vezet át, így náluk melegebb van, mint Noránál; Regine követ melegít a kályhán, és még mosogatás előtt az ágyneműje közé teszi. Nora is szeretne egy követ az ágyába, de Anne-Marie szerint ilyesmit csak a cselédlányok csinálnak. Odafönt recsegnek-ropognak az ágyak. Bertha nyihogva nevet. Regine hármat dobbant a padlón, és Nora félredobja a nyirkos paplant. A padló jéghideg, megkeresi a harisnyáját a párna alatt, felveszi, a paplant a kályha melletti hintaszékre teríti, aztán óvatosan kinyitja az ajtót és kikémlel. Anne-Marie háttal ül a nappaliban, mellette a stoppolókosara. Apja a vendégekkel társalog az étkezőben. Relling doktor bizonyára vicces történetet mesél, mert apja és Borkman is nevet. Nora hangtalanul becsukja maga mögött az ajtót. Felsiet a lépcsőn, a tetőről csípős hideg süvít be a feljáróba, Nora besurran a cselédlányok hálófülkéjébe. Az ágy szinte az egész helyiséget elfoglalja, az egyetlen fényforrás az ablakban álló faggyúgyertya. Bertha barna, göndör fürtjei, turcsi orra és Regine szőke haja, finomívű orra látszik csak ki a paplan alól.

– Bújj be hozzánk gyorsan – suttogja Regine.

Bertha félrehúzza a paplant, és Nora bemászik közéjük. Regine sietve magukra húzza a takarót. A lányok közötti kuckó puha, meleg, és mindhárman felgyűrik a hálóingüket. Nora a kuncogó Berthához bújik, aki szerint a teste olyan hideg, mint egy Norvég-tengeri tőkehalnak.

– Akkor gyorsan melegítsük fel – javasolja Regine.

A cselédlányok masszírozni kezdik a kislány hátát, hasát és lábát, miközben Bertha elmeséli, hogyan próbálta elérni Nora apja, hogy Relling doktor fizesse ki a vacsorához kapott pálinkáját. Regine végigsimítja Nora popsiját és azt mondja, hogy állítólag azért, mert – ahogy mondják – az ördög a palackban lakik, és Nora apja Istent és az Ördögöt is megtagadta.

Különös, hogy úgy beszélnek az apjáról, mintha létezne egy másik valóság, mint amit ő képvisel. Bárcsak Nora is képes lenne így beszélni vele. A gondolattól megborzong, ahogy attól is, hogy Regine ujjai csiklandozva lépkednek a combján felfelé. Bertha kacarászva csendre inti: Psszt, aludjunk már, Regine!

Regine suttogva válaszol: psszt, aludjunk, persze, aludjunk és álmodjunk szépeket.

Elhallgatnak, Bertha a könyökére támaszkodva elfújja a gyertyát. Valahol süthet a Hold, mert fehér fény ömlik be az ablakon át. Regine a fejükre húzza a takarót és megszólal: álmok, álmok. Nora kuncog. Csendben fekszenek és élvezik egymás testének a melegét.

– Kicsi szilvamag – suttogja Regine Nora fülébe. – Hogy van Nora szilvácskája?

– Szerintem fázik – feleli Bertha.

Négy kezük visszatalál Nora testéhez, mintha keresnének valamit, a térdétől kezdve folytatják útjukat felfelé a belsőcombján. Bertha mellét Nora hátához szorítja. Nora mozdulatlanul fekszik, miközben Regine keze becsusszan a lába közé. Pontosan erre várt, ezért jött fel. Odalent egy telhetetlen szőrös állat lakik, amely időnként előbújik, hogy megnyalja az őt simogató kezet.

– Milyen csodás, nedves kis szilvamag – suttogja Regine.

Kezét az állaton mozgatja, Nora a kézhez dörgöli az állatot. Bertha föléhajol, és egyik kezét a mellére szorítja. Félretolja a takarót, és a hideg levegő meglegyinti Norát, amikor Bertha feltápászkodik és nedvesen Nora térdéhez dörgölőzik. Regine a fülébe suttog: szilvalé és megcsókolja, keze sebesen mozog. Az állat odalent szárnyakat kap, elrugaszkodik Regine ujjairól és fehéren Nora agyába reppen. Egész testét magával rántja és csodás remegéssel száll le.

– Mmmm – suttogja Regine.

Elveszi a kezét. Nora tudja, hogy Regine nem akarja, hogy hozzáérjenek. Bertha leszáll Nora térdéről, Regine áttolja a lányt maga fölött, hogy ő legyen Bertha mellett, és Nora feküdjön kívül, hadd érezze, ahogy az állat visszahúzódik és eltűnik. Bertha súlyosan zihál Regine ujjai alatt, teste megfeszül és ismét lerántja a paplant Noráról, aki igyekszik gyorsan visszaszerezni. A lépcsőn hangok hallatszanak. Bertha kacarászik. Mindhárman az altestükre húzzák a hálóinget, Bertha félregördül és horkoló hangokat ad ki. Kinyílik az ajtó, és Nora apjának levetett velúrköpenyében megjelenik Anne-Marie.

– Norának a saját ágyában kell aludnia – jelenti ki.

– Nem tudok elaludni abban a hidegben – mondja Nora.

– Makacskodsz? – kérdezi Anne-Marie.

Nora kigurul az ágyból, az ajtóhoz siet és nem pillant vissza. Szerencsére Anne-Marie megy elöl a lépcsőn, így nem veszi észre a nedves foltot a hálóingén.

Lysgården III

Helmer diák egyre gyakrabban teszi tiszteletét Lysgårdenben, és Nora apját elégedettséggel tölti el, hogy van egy fiatalember a házban, ha már a sors olyan keményen bánt vele. Nemsokára Nora is elkíséri StorePettert Moldéba, amikor Torvald Helmerért megy a hajóhoz. A hazaúton a Skarvatnet-tónál leugranak a kocsiról és mielőtt hazaérnének, sétálnak egyet. Beszámolnak egymásnak mindarról, ami utolsó találkozásuk óta történt. Leginkább Nora mesél. Gerdről, aki látta, hogy egy fa feljebb kúszott a sziklán, hogy élvezhesse a kilátást, meg hogy a tyúkok neszezésére kiszaladt a lámpással és elüldözött egy rókát. Miközben mesél, Helmer feléfordítja az arcát, és gyönyörű, gyengéd pillantásával figyeli, közben hangosan nevet a tóra telepedő szélcsendben. Nora beszámol arról is, hogy bonyolult francia verseket olvas, a kötet címe A romlás virágai, de Helmer nem kap kedvet, hogy meghallgassa őket, inkább felemelő irodalomra vágyik. A diákéletről mesél, arról, hogy a főbérlőnője úgy horkol, mint egy mélabús ló, ezért az éjszaka nagyrészét ébren tölti és szorgalmasan tanul. Elmeséli, hogyan járja az utcákat a barátaival, ott beszélgetnek, mert nincs pénzük beülni valahová, és arról is beszámol, hogy egy alkalommal egy patkánycsaládot láttak beszaladni egy pékségbe. Bármit is mesél, minden csodálatos, és Nora le sem veszi róla a szemét. Ha szeme mégis az előttük elterülő tóra, a sziklákra vagy a madarakra téved, szinte szenved, és kénytelen tekintetét azonnal a fiatalemberre szegezni.

Olyan, mintha gyűrű alakban sétálnának, gondolja Nora, miközben köröznek, körbe-körbe, mintha gyűrűt rajzolnának aranyosan egybeolvadó testük körül, épp így folynak össze a szemükben az évszakok színei; az apja soha, de soha nem fogja megengedni, hogy egy ilyen szegény fiúhoz menjen feleségül.

Egy nyirkos őszi napon, amikor Torvaldért mennek a hajóhoz, Nora rögtön észreveszi, hogy valami nincs rendben. Helmer arcán patakokban folyik a lázas veríték, erőlködve, öblös hangon köhög. Megkéri StorePettert, hogy vigye őket egyenesen Lysgårdenbe, és utasítja Berthát, hogy nyissa ki a lócát a meleg konyhában, hogy Helmer ott pihenhessen le. A fiatalember öt napig fekszik a lócán, köhög és a bőre sárga, mint a régi hó, Nora hidegborogatást tesz a homlokára meg a halántékára, és a lábát egy lavór hóba dugja, amit StorePetter hord a hegyekből, két kezében az alvó Helmer kezét szorongatja.

Ahogy ott üldögél egyedül a konyhában a szép kézzel a kezében, félig szunyókálva, félig arról álmodozva, hogy Helmer testéhez simulva fekszik a lócán, apja váratlanul belép az ajtón. Nora összerezzen, amikor hirtelen megjelenik, megköszörüli a torkát és összefonódott kezükre mutat, aztán sarkon fordul és bevágja maga mögött az ajtót. Nora elereszti Helmer kezét, aki szerencsére nem ébred fel, a lány a dolgozószobába szalad. Apja háttal áll és a tavat bámulja, a vízfelszínen egzotikus csónakokként himbálóznak az őszi levelek.