HALLOWEEN ÉS HALÁL

részlet

Translation entitled „Halloween és halál”

© 1969, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie: Hallowe’en Party

© 1969, Agatha Christie Limited

All rights reserved

Agatha Christie®, Poirot® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Elekes Dóra

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Elekes Dóra, 2010, 2022

Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2022, 2023, 2025

Minden jog fenntartva

P. G. Wodehouse-nak, akinek
mulatságos történetei vidámságot csempésznek
napjaimba, és aki egyszer nagy örömömre
elárulta, hogy ő is szívesen olvassa
az én könyveimet.

1. fejezet

Mrs. Ariadne Oliver barátnőjénél, Judith Butlernél vendégeskedett, és az egyik délután elmentek segédkezni egy este tartandó gyerekzsúr előkészületeiben.

Egyelőre minden a feje tetején állt. Ügybuzgó nők jöttek-mentek székeket, asztalkákat, vázákat cipelve, valamint sok-sok sárga tököt, amit a legkülönbözőbb stratégiai pontokon helyeztek el.

Halloween-napi mulatságot készítettek elő tíz és tizenhét év közötti fiatalok számára.

Mrs. Oliver kivált a sürgő-forgó nők közül, a kopár falnak támaszkodva felemelt egy nagy, sárga tököt, és alaposan szemügyre vette.

– A legutóbb – mondta, egy szürke tincset simítva ki boltozatos homlokából – az Államokban láttam ilyen tököt. Több százat. Tele volt velük a ház. Életemben nem láttam még annyit egy rakáson. Ami azt illeti – tette hozzá tűnődve – még most sem igazán tudom, mi a különbség az úritök meg a tojástök között. Ez vajon melyik?

– Bocsánat – mondta Mrs. Butler, aki kis híján átesett barátnőjén.

Mrs. Oliver közelebb húzódott a falhoz.

– Én kérek bocsánatot – mondta. – Csak lustálkodom itt, és mindenkinek útjában vagyok. De ha egyszer tényleg olyan érdekes volt az a rengeteg tök egy rakáson… úritök vagy tojástök, ki tudja. Telis-tele volt velük minden, a boltok meg a házak, és gyertya vagy mécses világított bennük. Rendkívül érdekes volt. De ezt nem halloween napján láttam, hanem hálaadáskor. Holott én a tököt mindig is halloween napjához kötöttem, ami tudvalevőleg október végi ünnep. A hálaadás napja sokkal később következik, nemdebár? Talán novemberben, november harmadik hete táján. Na de egy szó, mint száz, október 31-én tartjuk a halloweent, ugye. Először jön a halloween… de mi is következik utána? A halottak napja? Párizsban olyankor az emberek kimennek a temetőbe, és virágot tesznek a sírokra. Nem is igazán szomorú ünnep. A temetők tele vannak vidám gyerekekkel. Az emberek először elmennek a virágpiacra, és vesznek egy csomó csodaszép virágot. Sehol sem látni annyi gyönyörű virágot, mint a párizsi virágpiacon.

A sürgő-forgó nők időnként belebotlottak Mrs. Oliverbe, de egyikük sem figyelt rá. Nem értek rá foglalkozni vele.

Főként anyák voltak közöttük, meg néhány szervezési ügyekben járatos vénkisasszony, voltak továbbá szorgos, tizenhat-tizenhét éves fiúk, akik létrákra és székekre felkapaszkodva kirakták az úri- vagy tojástökökből, valamint színpompás kristálygömbökből álló dekorációt, miközben a tizenegy-tizenöt éves lányok csoportokba verődve viháncoltak.

– Aztán, a halottak napja meg a temetőjárás után – folytatta Mrs. Oliver, megtelepedve az egyik kanapé karfáján – mindenszentek napja következik. Jól emlékszem?

Senki sem felelt. A csinos, középkorú házigazda, Mrs. Drake a következő nyilatkozattal állt elő:

– Én a magam részéről nem nevezném halloween-partinak ezt az összejövetelt, noha lényegében az, természetesen. Inkább záróvizsgán túliak partijának hívnám. Mert ennek a korosztálynak szerveztem. Azoknak a gyerekeknek, akik már kijárták az Elmst, és különböző felsőbb tanintézményekben tanulnak tovább.

– Nem éppen pontos megfogalmazás, Rowena – szólt közbe Miss Whittaker, helytelenítően igazgatva a cvikkerét.

Miss Whittaker, az egyik helybéli tanárnő, mindig is szigorúan vette a pontosságot.

– Az elemiben már eltörölték a záróvizsgát – mondta.

Mrs. Oliver bocsánatkérőn emelkedett fel a kanapéról.

– Nem vagyok éppen a hasznotokra. Csak ülök, és hetet-havat összehordok mindenféle úritökökről meg tojástökökről. – „És lustálkodom”, tette hozzá gondolatban némi lelkiismeret-furdalással, de nem elegendővel ahhoz, hogy hangosan is kimondja. – Miben segíthetek? – kérdezte, de aztán, meg sem várva a választ, így kiáltott fel: – Micsoda gyönyörű almák!

Valaki ugyanis egy nagy tál almát hozott be a szobába. Mrs. Olivernek az alma volt a kedvence.

– És milyen szép pirosak – tette hozzá.

– Az ízük nem valami jó – mondta Rowena Drake. – De legalább mutatósak és szalonképesek. Az almahorgászat nevű játékhoz kellenek. Jó puhák, hogy a gyerekek könnyen beléjük haraphassanak. Kérlek, vidd be a tálat a könyvtárszobába, Beatrice. Az almahorgászat mindig borzasztó rumlival meg locspoccsal jár, de a könyvtárszoba öreg szőnyegéért legalább nem kár. Ó, köszönöm, Joyce.

A dundi, tizenhároméves-forma kislány buzgón megragadta a tálat, amelyből két szem alma kigurult, és boszorkányos módon épp Mrs. Oliver lábánál állapodott meg.

– Ugye, ön szereti az almát? – kérdezte Joyce. – Valahol olvastam róla, vagy nem is tudom, talán a tévében láttam. Mert, ugye, ön az a híres detektívregény-írónő?

– Igen, én vagyok az – felelte Mrs. Oliver.

– Kár, hogy nem kértük meg, készüljön ma estére egy krimifeladvánnyal. Rendezhetett volna egy gyilkosságot, mi pedig kinyomozhattuk volna, ki volt a tettes.

– Isten ments! – tiltakozott Mrs. Oliver. – Abból elég volt.

– Hogy érti azt, hogy „elég volt”?

– Egyszer már megpróbáltam, és nem mondhatnám, hogy nagy sikert arattam vele – vallotta be Mrs. Oliver.

– Jó, de hát egy csomó könyvet írt már életében – mondta Joyce. – Biztosan sok pénzt keres velük.

– Úgy is mondhatjuk – ismerte el Mrs. Oliver, és az adóhatóság jutott az eszébe.

– És van egy detektívje, aki finn.

Mrs. Oliver ezt is készséggel elismerte. Az egyik apró, egykedvű fiúcska, aki Mrs. Oliver megítélése szerint még az elemit sem járhatta ki, komolyan megkérdezte:

– Miért éppen finn?

– Ezt a kérdést én is gyakran felteszem magamnak – ismerte el Mrs. Oliver.

Mrs. Hargreaves, az orgonista neje érkezett meg fújtatva. Egy nagy, zöld műanyag vödröt cipelt.

– Ehhez mit szólnátok? – kérdezte. – Nem lenne jó az almahorgászathoz? Olyan vidám színe van.

Miss Lee, a gyógyszerész, ellenkező véleményen volt:

– Szerintem jobb erre a célra a bádogvödör. Nehezebben borul fel. Hol lesz az almahorgászat, Rowena?

– Arra gondoltam, a könyvtárszoba volna az ideális helyszín. Ott olyan ócska a szőnyeg, hogy az sem baj, ha elázik.

– Rendben van. Akkor vigyük át oda az almát. Itt van még egy kosárral, Rowena.

– Hadd segítsek – ajánlkozott Mrs. Oliver.

Felvette a lába elé gurult almákat, és az egyikbe szórakozottan beleharapott. A másikat Mrs. Drake szigorúan kivette a kezéből, és visszatette a kosárba. Élénk társalgás vette kezdetét.

– De hol legyen a tűzharapás?

– Szerintem azt is a könyvtárszobában kellene tartani, hiszen ott van a legsötétebb.

– Nem, a tűzharapás az étkezőben lesz.

– Akkor viszont valamivel le kell takarnunk az asztalt.

– Van egy zöld posztóterítőm, és arra jöhet még a gumilepedő.

– És a tükröm-tükröm? Tényleg megmutatja a tükör, hogy ki lesz a férjünk? – kérdezte az egyik kislány.

Mrs. Oliver ismét letelepedett a kanapéra, titokban lerúgta a cipőjét, és miközben csendben majszolta az almát, kritikusan szemügyre vette a szobában nyüzsgő embereket. Sosem szunnyadó író énje a következőképp töprengett: „Ha könyvet akarnék írni ezekről az emberekről, vajon hogyan látnék neki? Egészében véve kedves embereknek tűnnek, de hát, sohasem lehet tudni.”

Bizonyos tekintetben még izgalmasnak is találta, hogy semmit sem tud a jelenlévőkről, legföljebb annyit, hogy mindannyian Woodleigh Commonban élnek, meg azt a néhány szót, amire Judith elmeséléséből halványan emlékezett. Miss Johnson – van valami köze az egyházhoz, de nem ő a lelkész nővére. Hát persze, az orgonista nővére. Rowena Drake – szemmel láthatóan ő irányítja Woodleigh Commont. Az a fújtató nő, aki behozta a vödröt… hogy az milyen ocsmány műanyag vödör volt! Szó, ami szó, Mrs. Oliver sohasem szívelhette a műanyag holmikat. Na és persze a gyerekek, a tizenéves lányok és fiúk.

A gyerekeknek egyelőre csak a nevét lehetett tudni. Volt közöttük egy Nan, egy Beatrice, egy Cathie, egy Diana meg egy Joyce, aki folyton hencegett és kérdezősködött. Nem mondhatnám, hogy a szívembe lopta magát – gondolta Mrs. Oliver. Volt aztán egy Ann nevezetű nyúlánk, fölényeskedő fruska. Meg volt két kamasz fiú, akik szemlátomást éppen frizurakísérleteket folytattak, siralmas eredménnyel.

Egy pöttöm fiúcska lépett a szobába, némiképp pironkodva.

– A mami küldte ezeket a tükröket, és kérdezteti, hogy megfelelnek-e a célnak – mondta vékonyka hangon.

Mrs. Drake elvette a gyerektől a tükröket.

– Köszönjük, nagyon jók lesznek, Eddie.

– Hétköznapi kézitükröknek látszanak – mondta az Ann nevű lány. – Tényleg látni fogjuk majd bennük a jövendőbelink képét?

– Lesz, aki látni fogja, és lesz, aki nem – felelte Judith Butler.

– Maga látta a férje arcát fiatal korában? Úgy értem, halloweenkor.

– Dehogyis látta – mondta Joyce.

– Előfordulhat, hogy látta – jelentette ki jól értesülten Beatrice. – Az ilyesmit úgy hívják, érzékeken túli érzékelés. Más szóval hatodik érzék – tette hozzá az olyan ember hangján, aki rendkívül büszke a tájékozottságára.

– Olvastam az egyik könyvét – fordult Mrs. Oliverhez Ann. – Az aranyhal halálát. Egész jó volt – tette hozzá nyájasan.

– Nekem nem tetszett – mondta Joyce. – Nem volt eléggé véres. Én az olyan gyilkosságokat szeretem, amikben jó sok vér van.

– Pedig nem túl gusztusosak – mondta Mrs. Oliver. – Nem gondolod?

– De legalább izgalmasak – mondta Joyce.

– Nem feltétlenül – mondta Mrs. Oliver.

– Én egyszer láttam is egy gyilkosságot – jelentette ki Joyce.

– Ne butáskodj, Joyce – ráncolta a homlokát Miss Whittaker, a tanárnő.

– Tényleg láttam – erősködött Joyce.

– Komolyan beszélsz? – Cathie elkerekedett szemmel meredt Joyce-ra. – Tényleg láttál egy igazi gyilkosságot?

– Ugyan már – szólt közbe Mrs. Drake. – Ne beszélj csacsiságokat, Joyce!

– Pedig láttam – kötötte az ebet a karóhoz Joyce. – Láttam, ha mondom. Tényleg láttam.

– Miféle gyilkosság volt? – kérdezte kíváncsian egy létra tetejéről a két tizenhét év körüli fiú egyike.

– Én nem hiszek neki – mondta Beatrice.

– Nagyon helyes – mondta Cathie édesanyja. – Most találta ki az egészet.

– Nem igaz. Tényleg láttam!

– Akkor miért nem szaladtál rögtön a rendőrségre? – kérdezte Cathie.

– Mert akkor még nem tudtam, hogy amit láttam, az egy gyilkosság volt. Csak később döbbentem rá, mit is láttam valójában. Úgy történt, hogy pár hónappal ezelőtt valaki mondott valamit, amiből hirtelen rádöbbentem, hogy hát persze, de hiszen az egy gyilkosság volt.

– Látjátok? – kérdezte Ann. – Az egészet csak kitalálja. Összevissza beszél.

– Mikor történt? – kérdezte Beatrice.

– Évekkel ezelőtt – felelte Joyce. – Nagyon fiatal voltam még – tette hozzá.

– És ki ölt meg kicsodát? – kérdezte Beatrice.

– Nem mondom meg – jelentette ki Joyce. – Mert undokok vagytok.

Miss Lee futott be egy újabb vödörrel, és a beszélgetés újfent a műanyag és bádogvödrök almahorgászatra való alkalmasságára terelődött. A segéderő nagy része átvonult a könyvtárszobába helyszíni szemlét tartani. A fiatalabbak közül többen is jelentkeztek, hogy szívesen segítenek számba venni nehézségeket, és tapasztalati úton eldönteni a kérdést. Ennek következményeképpen vizes lett a hajuk, sok víz kiömlött, és el kellett szaladni törülközőkért. Végül az a döntés született, hogy a talmi bájú műanyagnál jobb a bádogvödör, mivel az nehezebben borul fel.

Mrs. Oliver behozott egy tál almát a készlet feltöltésére, és vett magának még egy szemet.

– Olvastam az újságban, hogy imádja az almát – mondta számonkérő hangon Ann, vagy talán Susan, Mrs. Oliver nem tudta eldönteni.

– Az alma a gyengém – ismerte el.

– Mókásabb volna, ha sárgadinnyével játszanánk – vetette fel az egyik fiú. – Sokkal lédúsabb, mint az alma. Gondoljátok csak el, micsoda szutyok maradna utána. – Ábrándos tekintettel pillantott a szőnyegre.

Mrs. Oliver, aki valamelyest kényelmetlenül érezte magát, miután nagy nyilvánosság előtt a fejére olvasták falánkságát, elindult megkeresni a mellékhelyiséget. A félemeleti lépcsőfordulóban belebotlott egy fiúba meg egy lányba, akik azon helyiség ajtajának dőlve ölelkeztek, ahová sürgősen szeretett volna bejutni. A fiatalok ügyet sem vetettek rá. Mintha ott sem volna, sóhajtoztak és ölelkeztek tovább. Mrs. Oliver azon tűnődött, hogy vajon hány évesek. A fiú talán tizenöt lehet, gondolta, a lány pedig alig valamivel több tizenkettőnél, bár igaz, ami igaz, fiatal korát meghazudtolóan fejlett kebellel büszkélkedhetett.

Az Almafás major szép, nagy ház – gondolta magában Mrs. Oliver –, amely számtalan célnak megfelelő zegzuggal rendelkezik. Milyen önzők az emberek. Nincsenek tekintettel másokra. Ez a régi szófordulat járt az eszében, melyet számtalanszor hallott a dajkájától, a pesztrájától, a nevelőnőjétől, a nagyanyjától, a két dédnagynénjétől, az édesanyjától és másoktól.

– Elnézést – szólította meg a fiatalokat tiszta, határozott hangon.

A gyerekek azonban erre csak még közelebb húzódtak egymáshoz, és csókolózni kezdtek.

– Elnézést – mondta még egyszer Mrs. Oliver. – Beengednétek? Szeretnék végre bejutni ezen az ajtón.

A fiatalok kelletlenül kibontakoztak az ölelésből, és durcásan pillantottak Mrs. Oliverre. Mrs. Oliver bement, becsapta maga után az ajtót, és elreteszelte.

Az ajtó nem záródott rendesen, Mrs. Oliver hallotta a fiatalok sutyorgását.

– Nahát, hogy milyen emberek vannak – szólalt meg a némiképp bizonytalan tenor. – Észrevehetné, hogy nem akarjuk, hogy zavarjanak.

– Az emberek végtelenül önzők – csivitelte a leányzó. – Csak magukra tudnak gondolni.

– Nincsenek tekintettel másokra – így a fiú.

2. fejezet

Gyerekzsúrt szervezni általában jóval nehezebb, mint egy olyan mulatságot, ahol felnőttek vesznek részt. Egy jó felnőttpartihoz elég a jó minőségű harapnivaló, a kellő mennyiségű alkoholos ital és limonádé a különutasoknak. Lehet, hogy drágább, de jóval kevesebb vesződséggel jár. Ariadne Oliver és barátnője, Judith Butler ebben messzemenőkig egyetértett.

– Hát a tinédzserpartik? – kérdezte Judith.

– Nem sokat tudok róluk – felelte Mrs. Oliver.

– Bizonyos értelemben – mondta Judith – ezekkel van a legkevesebb gond. A fiatalok kiebrudalnak bennünket otthonról azzal, hogy nélkülünk is boldogulnak.

– És valóban boldogulnak?

– Hát, a mi fogalmaink szerint nem éppen – felelte Judith. – Egy csomó mindenről megfeledkeznek, viszont beszereznek egy csomó olyasmit, amit senki sem szeret. Kidobnak minket otthonról, aztán meg a szemünkre vetik, hogy nem gondoskodtunk előre mindenről. Eltörnek egy csomó poharat, meg mindenféle mást is, és mindig felbukkan egy nemkívánatos ismerős, vagy valaki, aki elhozza a nemkívánatos ismerősét. Tudod, hogy van ez. Aki speciális drogokat hoz, meg… hogy is hívják? Stanglit vagy spaknit vagy LSD-t, amiről sokáig azt hittem, csak a pénzt hívják így, de a jelek szerint tévedtem.

– Gondolom, pénzbe kerül – vetette fel Ariadne Oliver.

– Borzasztó kellemetlen, és a spakninak rettenetes szaga van.

– Szörnyen lehangoló lehet – mondta Mrs. Oliver.

– Na de ne aggódj, ezen a partin minden flottul megy majd! Rowena Drake gondoskodik róla. Pompás szervező. Majd meglátod.

– Pedig azt hiszem, a legszívesebben nem mennék sehova – sóhajtott fel Mrs. Oliver.

– Menj, dőlj le egy órácskára! Majd meglátod, hogy jól fogod érezni magad. Úgy sajnálom, hogy Miranda belázasodott. Szegénykém rettenetesen szomorú, hogy nem lehet itt.

A zsúr este fél nyolckor kezdődött, és Ariadne Oliver kénytelen volt belátni, hogy barátnője nem a levegőbe beszélt. Mindenki pontosan érkezett. Minden flottul ment. Mind felépítése, mind levezénylése tekintetében hibátlan estére volt kilátás. A lépcsőn piros és kék égők világítottak, és mindenfelé sárga tökök díszelegtek. A gyerekek felcicomázott seprűkkel állítottak be, mivelhogy seprűszépségverseny is volt. Miután üdvözölték egymást, Rowena Drake kihirdette az esti programot.

– Első programpont a seprűszépségverseny döntője – mondta. – Három díj van, első, második és harmadik. Azután felszeleteljük a liszttortát. Ehhez a kis télikertbe vonulunk át. Azután jön az almahorgászat, a párok listáját kitűztem oda, a falra, azután pedig a tánc. Ha kialszik a villany, partnert kell cserélnetek. Tánc után a lányok a kis dolgozószobába vonulnak, ahol ki-ki megkapja a maga tükrét. Végül vacsora, tűzharapás és eredményhirdetés.

Mint a zsúrok általában, ez is egy kissé döcögősen indult. Először a seprűk szemrevételezése következett: igen apró seprűk voltak, meglehetősen ügyetlenül dekorálva.

– Annál könnyebb lesz a dolgunk – szűrte oda a foga közt az egyik barátnőjének Mrs. Drake. – Nagyon hasznos versenyszám, mert mindig akad egy vagy két gyerek, akiről lerí, hogy kutyagumit sem fog nyerni, és az ember itt csalhat egy kicsikét a javukra.

– Ejnye-bejnye, Rowena.

– Ugyan már. Én csak igyekszem valamelyest egyensúlyba hozni az erőviszonyokat. Hiszen az a lényeg, hogy mindenki szeretne nyerni legalább valamit.

– És a liszttortával mi a teendő? – kérdezte Ariadne Oliver.

– Hát persze, ön nem volt itt, amikor készítettük. Az a játék lényege, hogy lisztet töltünk egy nagy üvegformába, jól beletömködjük, azután meg kiborítjuk egy tálcára, és a kupac tetejére egy hatpennyst helyezünk. A játékosok vágnak egy-egy szeletet, nagyon óvatosan, vigyázva, nehogy leverjék az érmét. Aki leveri, az kiesett. Aki utolsónak marad, természetesen az kapja meg a hatpennyst. Na de most már menjünk.

Felkerekedtek. Izgatott sikongatás hallatszott a könyvtárszobából, ahol már javában folyt az almahorgászat: a versenyzők, miután jó sok vizet széjjelfröcsköltek maguk körül, csatakos hajjal menekültek a hadszíntérről.

Az egyik legnépszerűbb műsorszám, legalábbis a lányok körében, a halloween-boszorka megérkezése volt: egy helybéli takarítóasszony, Mrs. Goodbody alakította, akinek nemcsak hogy boszorkához illően kampós orra és majdnem annak hegyéig érő, csúcsos álla volt, de csodálatos, huhogó és kifejezetten vészjósló felhangokban dús hangja, amelyen mindenféle verses varázsigéket adott elő.

– Gyere csak ide, kicsikém. Hogy is hívnak? Beatrice-nak? Á, Beatrice. Nagyon érdekes neved van. Szóval tudni szeretnéd, miféle ember lesz a férjed? Hát akkor ülj csak le ide, kicsikém! Ide, ide, ez alá a lámpás alá. Ülj le, fogd szépen a kezedbe ezt a tükröcskét, és ha kialudt a fény, meglátod benne a jövendőbelidet. Azt a pontot figyeld, ott, a hátad mögött! Tartsd erősen a tükröt! Abrakadabra, jöjj és lásd: mily pofit ölt ma a boldogság. Tartsd kicsi tükröd, s jól nézd meg: ő az a férfi, ki párod lesz!

Egy spanyolfal mögé rejtett létra tetejéről hirtelen fénysugár lövellt át a szobán, és megvilágított egy pontot, amely megjelent az izgatott Beatrice tükrében.

– Ó! – sikoltott fel Beatrice. – Látom őt! Látom őt! Látom a tükörben!

A fénysugár kihunyt, felgyulladt a villany, és egy kartonlapra kasírozott fénykép ereszkedett alá a mennyezetről. Beatrice izgatottan ugrabugrált.

– Ő volt az! Ő volt az! Láttam! – sikította. – Ó, milyen szép vörös szakálla van!

Odaszaladt Mrs. Oliverhez, mert ő volt hozzá a legközelebb.

– Nézze csak meg! Nézze! Ugye, milyen pompás férfi? Éppen úgy fest, mint Eddie Presweight, a táncdalénekes. Nem úgy látja?

Mrs. Oliver úgy látta, a fénykép valóban hasonlít egy olyan férfira, akit nem szívesen látott naponta a reggeli lapokban. A szakáll – gondolta – zseniális húzás volt.

– Ezt meg hogyan csinálták? – kérdezte.

– Nicky csinálta Rowena kérésére, Desmond barátja segítségével. Amúgy is szívesen kísérletezik a fotózással. A képeken ő meg a barátai szerepelnek, műhajakkal meg műbarkókkal meg álszakállakkal elmaszkírozva. Aztán ehhez jön még a fényjáték meg az egész hókuszpókusz; nem is csoda, hogy a lányok úgy be vannak tőle sózva.

– Hallatlan – álmélkodott Ariadne Oliver. – Hogy a lányok milyen butuskák manapság!

– Miért, ön szerint nem voltak mindig is azok? – kérdezte Rowena Drake.

Mrs. Oliver fontolóra vette a kérdést.

– De, azt hiszem, igaza van – ismerte el.

– Figyelem! – kiáltott fel Mrs. Drake. – Kész a vacsora!

A vacsora is rendben lezajlott. A tizenévesek dugig tömték magukat rákkal, sajtos ropogóssal, diós pralinéval és cukormázzal bevont krémtortával.

– Most pedig – mondta Rowena –, az utolsó programpont következik. A tűzharapás. De előbb kimegyünk, arra, a kamrán keresztül. Remek. Jöjjön előbb a díjkiosztó.

A díjakat kiosztották, azután egyszer csak kísérteties vijjogás hangzott fel. A gyerekek a hallon keresztül visszaszaladtak az étkezőbe.

A vacsora maradékait már el is takarították, és a zöld posztóval letakart asztalra egy nagy tál lángoló mazsolát helyeztek. Általános sikongatás kezdődött, a gyerekek odaszaladtak a tálhoz, és „jujj, megégtem”, meg „jujj, de izgalmas!” felkiáltások közepette kapdosták ki belőle a lángoló mazsolaszemeket. A tűz kicsiny lobbanásokkal, apránként kialudt. Villanyt gyújtottak. A partinak ezzel vége volt.

– Nagyon jól sikerült – jelentette ki elégedetten Rowena.

– Nem is csoda. Igazán kitettél magadért.

– Nagyszerű volt – mondta halkan Judith. – Nagyszerű… De most segítenünk kell Rowenának egy kicsit kitakarítani – tette hozzá kötelességtudóan. – Nem hagyhatjuk, hogy szegény takarítónők mindent így találjanak holnap reggel.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A fogorvos széke

Gyilkosvadászat

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Frankfurti utas

Három vak egér és más történetek

Mr. Quin

A pollensai probléma

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

A borítót Tillai Tamás sorozatterve alapján

Tóth Gábor tervezte

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 701 4

www.helikon.hu

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,

booklove.hu - n!

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License