Samuel Burr

A Rejtvénykészítők Társasága

A mű eredeti címe

The Fellowship of Puzzlemakers

Copyright © 2024 by Samuel Burr.

All rights reserved including the rights of reproduction
in whole or in part in any form.

Hungarian translation © Schmidt Jolán

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SCHMIDT JOLÁN

A könyvben szereplő keresztrejtvényt

MARKOS EDE készítette.

ISBN 978 963 452 924 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ann-nek és Andrew-nak, mindenért

Prológus

1991

A bejárati ajtóhoz erősített fényes sárgaréz tábla egyesek számára puszta halandzsának tűnhetett, de akik rendszeresen látogatták a Bedfordshire külterületén álló nagy házat, azok közül sokak számára tökéletesen értelmes volt. Az itt lakókról nem is beszélve. A táblán olvasható szöveget egyszerű +11-es Caesar-rejtjellel kódolták. Semmi túlságosan bonyolult nem volt benne:

Alatta, egy darabka laminált papírlapon a következő olvasható: A csengő rendetlenkedik. Tartsa lenyomva, máskülönben úgy hangzik, mintha morzekód lenne! Még jobb, ha a kopogtatót használja. Valaki mindig van itthon. Szóróanyagot nem kérünk!

Pippa Allsbrook a háznak háttal állt, és teljes testsúlyával, ernyedten dőlt az íves tölgyajtónak. Abban a pillanatban bezárta maga mögött, hogy kilépett a szabadba, és a bejárathoz vezető lépcsőn észrevette a különös küldeményt, amely szinte a semmiből tűnt elő.

Egy kalapdoboz volt az.

Pont úgy nézett ki, mint bármely másik: fekete bőrrel vonták be, a szélein aranyszegély díszítette, és a hatszögletű fedelén domború aranybetűkkel a H. H. monogram ékeskedett. De Pippát igazából a tartalma, jobban mondva a belőle kiszűrődő hang zavarta össze igazán: egy sürgetően magas, metsző hang, amelyet, ha jobban belegondolt, semmi mással nem lehetett összetéveszteni.

Amikor az asszony eltávolította a fedelet – amelyet szándékosan nem rögzítettek –, azonnal úrrá lettek rajta az érzelmei, olyannyira, hogy a térde majdnem összecsuklott. A terasz oszlopa után nyúlt, hogy visszanyerje az egyensúlyát, és a másik kezét a hevesen verő szívére szorította, majd újabb lopott pillantást vetett a kalapdobozra.

Biztosan csak képzelődöm!

A doboz virágmintás papírbélése közé rejtve egy világossárga takaróba bugyolált, gyönyörű kisbaba feküdt, nem lehetett több pár naposnál. A gyermek keservesen üvöltött.

– Ó, drágám! Hát te meg honnan a csudából kerültél ide?

A kisfiú egy pillanatra elcsendesedett, ahogy Pippa lenézett rá, és találkozott a tekintetük.

– Hát nem te vagy a leggyönyörűbb a világon?

Az asszony nemigen szokott ilyen komolytalan hízelgéseket osztogatni, de az aprócska szerzet, aki felnézett rá, minden elképzelhető szempontból tökéletes volt – egy kisfiú, legalábbis a kezeslábasának kék színéből erre lehetett következtetni. A feje búbját bolyhos, aranyszínű fürtök borították, az orcája kerekded volt, mint a barack, a szeme pedig a leghalványabb kék, olyan metsző tekintettel, amely mintha Pippa lelkébe látott volna.

Az asszony összefogta a tweedszoknyáját, és leguggolt.

Óvatosan belenyúlt a dobozba. Először is letörölte a baba arcáról a könnyek után maradt ezüstös csíkokat, aztán végigsimított a hüvelykujjával a kisfiú icipici orrán, mielőtt egyszer, kétszer, háromszor megérintette volna az orra hegyét, mintha így akarná ellenőrizni, hogy valódi-e, és ez az egész nem csak egy álom-e.

– Bíp! – hallotta magát, amint szelíd, dallamos hangon megszólalt. – Bíp… bíp… bíp!

A kisbaba, akit megnyugtatott a gesztus, egy pillanatig nem mozdult.

Pippa csak nézte. A baba visszanézett rá. Az asszony érezte, hogy a kisfiú az apró kezecskéjét az ujjára kulcsolja, mielőtt a kalimpáló kis karját a magasba emelte volna.

A baba Pippa felé nyúlt.

Az asszony habozás nélkül, óvatosan a fiúcska feje alá csúsztatta az egyik kezét, a másikat pedig a háta alá, és kiemelte a gyermeket a dobozból.

– Csss! – suttogta gyengéden a baba fülébe. – Itt vagyok… Itt vagyok.

A kisfiú szinte elviselhetetlenül puha volt, és Pippa nem tudta megállni: az arcát a baba arcához szorította. Ahogy a kicsi bársonyos bőre az övéhez simult, az asszony megpuszilta a gyermek fejét, az orrát, az aprócska bemélyedést az állán. Olyan illata volt, mint a tejesüvegnek, a frissen sült kenyérnek és az Imperial Leather szappannak.

A karja hajlatába fektette a kisfiút, és csak ekkor vette észre: a hosszú, kavicsos felhajtót övező sűrű bokrok között határozottan megvillant valami. Mintha valaki futásnak eredt volna. Nem egy állat halk iramodása volt az, és nem is a szél susogtatta az ágakat, hanem egy ember mozdult a távolban. Pippa biztos volt benne. Valaki rejtőzött ott. Valaki figyelte.

Mutasd magad!, akarta mondani. Áruld el, ki vagy! Miért hagyod itt nálunk ezt a babát? Ám ekkor a kicsi kinyújtotta az aprócska öklét, majd Pippa középső ujjára szorította az ujjait, és ő ebben a pillanatban tudta, hogy a sorsuk megpecsételődött.

– Úgy, úgy! – mormolta megnyugtatóan, gyengéden ringatva a csecsemőt a foltokat vető reggeli fényben. Kettejük pulzusa kezdett megnyugodni, és egyszerre lüktetni. – Most már biztonságban vagy.

Pippa Allsbrook eddigi élete hatvannégy évében még sosem élt át ehhez hasonlóan varázslatos vagy sorsszerű pillanatot. Ez volt a válasz, amelynek a keresésével az egész életét töltötte. A hiányzó darab.

Első fejezet

2016

Clayton Stumper mindig is igazi enigma volt.

Most pedig, ahogy a temetés előtti este Pippa nyitott koporsójától néhány méterre állt, attól félt, hogy örökre az is marad.

Alig bírta rávenni magát, hogy odanézzen.

A régi biliárdszoba másik feléből csak a haját látta, azt a tökéletesen dauerolt ezüst felhőt meg a kedvenc Givenchy ruhájának a válltömését, amely kilógott a hosszú fenyődobozból. A koporsót lila bársonnyal bélelték ki, és szép lila meg fehér gerberák ékesítették. Pippa azt kérte, hogy a virágokból készített díszek az ANYA, a BARÁT vagy az ELNÖK helyett inkább a következőt adják ki: ŐTSZEKREZSYNÉVTJERTZSEREK.

Ez igényelt némi magyarázkodást, amikor a virágosnál leadták a rendelést, de hát ez volt Pippa kívánsága, és Clayton mindenképpen eleget akart tenni neki. Még a síron túlról is kihívások elé állította a barátait.

A virrasztást a Rejtvénykészítők Társaságának legnagyobb és legelegánsabb szobájában tartották. A William Morris tapétával fedett falakhoz foltos réz gyertyatartókat erősítettek, és a helyiség hosszabbik oldala mentén két kiugró ablakfülke helyezkedett el, amelyeket díszes, rojtos függönyök fogtak közre. Az ablakok a franciakertre néztek. A Társaság mindig itt bonyolította le a hivatalos eseményeit – a vetélkedőket, a különleges előadásokat, az új termékek bemutatóit –, most azonban a helyiség inkább egy idősek otthona társalgójának tűnt. A kifogástalan állapotban lévő, díszes barokk bútorok helyét idővel átvették a hátradönthető fotelek, a puzzle-k kirakására szolgáló asztalok és a keresztrejtvények összeállításához használt táblák. Mindegyik bútort úgy helyezték el, hogy rájuk essen a késő délutáni napfény.

A vendégek érkezéséig még hátravolt egy óra, így hát Clayton bement, hogy kettesben tölthessen egy kis időt Pippával. Nem tetszett neki a gondolat, hogy az asszony egyedül van. Ám ahelyett, hogy egyenesen odalépett volna hozzá, hogy vele legyen, azon kapta magát, hogy csak téblábol, és próbálja összeszedni a bátorságát.

Egész héten elszánt képet vágott, tettette, hogy jól van, amikor valójában teljesen kicsúszott a lába alól a talaj, és fogalma sem volt, kihez forduljon.

Az egész akkor kezdődött, amikor Pippa lebetegedett. Claytont lassan a hatalmába kerítette egy újfajta késztetés: kényszert érzett, hogy felfedje az igazságot. Hogy kiderítse, pontosan honnan is jött, kik a biológiai szülei, és miért döntöttek úgy, hogy a Társaság bejárati lépcsőjén hagyják huszonöt évvel ezelőtt. Korábban nem érezte ennyire sürgetőnek a dolgot – hiszen itt mindig megvolt mindene, sosem szenvedett hiányt semmiben –, ám abban a pillanatban, hogy tudatosult benne: Pippa, a nő, aki a sajátjaként nevelte fel, nem fog örökké élni, Clayton kezdte gyökértelennek érezni magát.

Azzal terelte el a figyelmét, hogy átválogatta a sarokban álló játékos vitrin tartalmát. Ebben az üvegszekrényben tárolták a különféle, rejtélyeken alapuló termékeik tartozékait: játékleírásokat, bábukat, üveggolyókat és golyóscsapágyakat. Bár korábban már kiragasztott egy felhívást az ajtóra, amelyben arra kérte a lakókat, hogy oda tegyék vissza, amit elvettek, ahonnan elvették, soha semmi nem volt a helyén.

E mellett a zsúfolt vitrin mellett állt egy zöld filccel borított mahjongasztal, amellett pedig egy hatalmas iskolai tábla, amelyen, ha a megfelelő fényben és a megfelelő szögből vizsgálták, látni lehetett fél évszázad krétával írt feljegyzéseinek a nyomát: találós kérdéseket és grafilogikai játékokat, mintákat és rácsokat. A Brit-szigetek legéleseszűbb és legbriliánsabb elméinek elhalványult firkálmányait.

Clayton megköszörülte a torkát, és próbált köszönni az asszonynak, de nemigen sikerült neki.

A helyiség elviselhetetlenül csendes volt.

Az egyetlen hangot a szemközti hatalmas állóóra adta ki, az ide-oda mozgó inga halkan, ámde ellentmondást nem tűrően kattogott: tik, tak, tik, tak. Clayton megpróbálta kizárni a zajt. Nem akarta, hogy emlékeztessék az időre, és arra, milyen kevés maradt belőle a Társaság többi lakójának. Bárcsak lenyomhatná a Szünet gombot, gondolta, és minden örökké úgy maradhatna, mint most van!

Ahogy a koporsó lábához ért, most először nézett igazából a benne fekvő asszonyra.

Pippa Allsbrookra.

Úttörő keresztrejtvény-szerkesztő. Polihisztor. A Rejtvénykészítők Társaságának elnöke és a Brit Keresztrejtvényliga elnök asszonya.

Claytonnak el kellett ismernie, hogy még holtan is meglehetősen feltűnően fest. Az asszony lábánál elhelyeztek néhányat a leginkább féltve őrzött személyes tárgyai közül: a kedvenc, gyönggyel kirakott kompakttükrét, Sam Loyd A rejtvények enciklopédiájának egy megviselt, bőrkötéses példányát, egy palackot a kedvenc Dom Pérignon pezsgőjéből, amelyből mindig tartott egy ládányival a ruhásszekrénye hátuljában, készen arra, hogy kinyisson egyet, ha az alkalom megkívánta.

Nyolcvankilenc évesen távozott, ahogy Claytont lépten-nyomon emlékeztették rá. Nem gyászolnunk kellene, hanem ünnepelnünk. Micsoda élet, micsoda örökség! Mindez természetesen igaz volt, de… Clayton számára ettől semmivel sem lett kétségbeejtőbb a veszteség.

A koporsó szélére kulcsolta az ujjait, és mielőtt meggondolhatta volna magát, közelebb hajolt. Csak néhány centiméter választotta el az arcát Pippáétól.

– Helló, Pip…

Csend.

– Csak én vagyok.

Az asszony viaszos bőre nemcsak sápadt volt, de szinte átlátszó, akár egy lap zselatin. Clayton meg tudta számolni a ráncokat, amelyek úgy futottak szét a szeme sarkából, mint a napsugarak. Látta, hogy a temetkezési vállalkozó kipirosította a beesett orcáját, kirúzsozta a száját, és kifestette a szemhéját – sötétebb árnyalatot használt, mint amilyet Pippa általában viselt.

A fiúnak hatalmas erőfeszítésébe került, hogy a másik kezével benyúljon a koporsóba, és felemelje Pippa törékeny csuklóját, amely összekulcsolva feküdt az ölében. Gyengéden az asszonyé alá csúsztatta a kezét, és azonnal ismerősnek érződött számára Pippa kezének a súlya, ahogy az övén nyugodott, a hideg érintése. Ez valahogy felmelegítette.

Mielőtt távozott volna, Clayton a hátsó zsebébe nyúlt, és kivette az aznapi Times keresztrejtvényét (a 27 122. számból), és a bársonybélésbe csúsztatta az asszony lábánál. Átfutott a fején a gondolat, hogy megpróbálja kitölteni, de nem tudta rávenni magát. A gyásztól köd telepedett az agyára, és a feladványok még a legjobb időkben is megfejthetetlennek bizonyultak számára.

Ő maga természetesen nem volt rejtvénykészítő. A többiektől eltérően nem ő döntött úgy, hogy itt fog élni. Valaki a Társaságnak ajándékozta őt. Olyan sok kérdés nyomta most a szívét! Rengeteg dolog volt, amelyről azt kívánta, bárcsak kifaggatta volna róla Pippát, de ezzel már elkésett.

A megoldatlan keresztrejtvényhez hasonlóan, amelyet a koporsóba csúsztatott, ő sem fog soha választ kapni a származását övező kérdésekre. Sosem fogja tudni kitölteni a létezése réseit, ami ahhoz kellett volna, hogy teljesnek érezhesse magát.

Második fejezet

ISLINGTON
A THE OLD QUEEN’S HEAD PUB FÖLDSZINTJE

1979. AUGUSZTUS 7., KEDD

Pippa majd meghalt valami buborékos italért.

A bár mellett állva megpróbálta elkapni a fiatal pultoslány tekintetét, akinek az arcát tökéletes platinaszőke hullámok keretezték. Olyan volt, mint egy gombóc fagylalt a tölcséren. Pippa még soha életében nem látott akkora aranykarikát, mint amilyet a nő a fülében viselt, ráadásul mindkettőben hármat-hármat. Az ékszerek úgy csilingeltek, akár apró templomharangok, miközben fel-le járkált a pult túloldalán, kifejezetten ügyesen kikerülve Pippa várakozó pillantását.

– A következőt! – kiáltotta a nő. Keresztülnézett Pippán, egyenesen arra a jóképű fiatalemberre, aki épp akkor tűnt fel mögötte. – Mit adhatok, drágám?

Pippa nagyot sóhajtott, és kétségbeesetten a plafonnak emelte a tekintetét, miközben a férfi megkerülte őt, és a bárhoz lépett.

Amióta elmúlt ötvenéves, Pippa kezdte úgy érezni magát, mintha csupán a saját képzelete szüleménye lenne. Lassan láthatatlanná vált a világ számára.

– Elnézést, rendelhetnék egy italt? – kérdezte. – Látom, hogy elfoglalt, de már várok egy ideje.

– Egy pillanat, és máris jövök, bogaram – felelte a nő anélkül, hogy felnézett volna a csapolásból.

Pippa mély lélegzetet vett.

Az elmúlt tíz percben nyugtalanul figyelte a bárpult mögötti tükröt. Egy üveg Bombay Dry Gin és egy üveg Bell’s whisky között látni lehetett az emeleti különterembe vezető lépcső ajtaját. Legalább tíz ember csusszant be rajta, miközben ő arra várt, hogy kiszolgálják. Minden egyes alkalommal megkönnyebbülés öntötte el. A kezdeti érdeklődés dacára aggódott amiatt, vajon tényleg megjelennek-e az emberek személyesen is. Ez volt a gond a rejtvények világával – leginkább az introvertált típusokat vonzotta.

A pultoslány mellett hirtelen megjelent a kocsmáros: egy zömök fickó, hatalmas üveggolyóként domborodó hassal, amely olyan tökéletes gömb alakú volt, hogy úgy tűnt, ha a férfi tüsszent egyet, talán azonnal kilő, és legurul az egyik nadrágszárán.

Pippa próbálta elkapni a tekintetét, miközben lábujjhegyre állt, hogy még magasabbnak látsszon, de a férfi épp egy zacskó félpennyst ürített a kasszába, miközben a Ski Sunday televíziós program főcímzenéjét fütyülte.

Ha esetleg az alsóneműmben állnék itt, gondolta Pippa, vagy ha levennék magamról minden egyes ruhadarabot, sőt még inkább, ha férfiruhát öltenék, álbajuszt ragasztanék, a fejembe meg keménykalapot nyomnék, akkor talán kapnék egy nyavalyás italt.

Egyedül egy idősebb úr vett tudomást a jelenlétéről, aki néhány bárszékkel arrébb ült.

Kifogástalan volt az öltözéke: szürke, kétsoros, hajszálcsíkos öltöny, barna nemezkalap. Egy megviselt barna aktatáska, egy pipa meg némi papír egészítette ki az összeállítást. Pippa a szeme sarkából egy ideje már figyelte, ahogy a férfi érméket vett elő a bőr pénztárcájából, és egymás mellé helyezte őket a pultra, mintha arra készülne, hogy lejátsszon egy menet ostáblát.

Világos sört rendelt magának meg egy zacskó pörkölt mogyorót. A pontos összeg – ötvenkilenc penny – már kiszámolva hevert előtte.

Pippa nem tudta, honnan, de le merte volna fogadni, hogy valahonnan ismeri. A kölnije – különféle egzotikus fűszerek és fafélék kissé tolakodó keveréke – ugyancsak ismerősnek tűnt számára. Fabergé Brut volt az. Pippa régebben a Telegraph egyik szerkesztőjének az asszisztense volt, ő használta ezt az illatot. Melvyn Prado-Lee mindig bőségesen fújt magára a kölniből, általában azután, hogy kiugrott egy ebéddel egybekötött megbeszélésre, majd a szeretője illatát magán hordva jött vissza a munkahelyére.

Amikor először találkozott Melvynnel, Pippa huszonegy éves volt. Épp akkor végzett a Cambridge-i Egyetemen, nagyszerű kilátásokkal és még nagyszerűbb ambíciókkal. Azóta számtalan hozzá hasonló férfival találkozott már, de még senkit nem utált nála jobban. Egyszer anagrammát készített a nevéből – ezt sokszor megtette, ha valaki erős reakciót váltott ki belőle. A kedvencei közül néhány:

Eric Clapton. Narcoleptic.{1}

Clint Eastwood. Old West Action.{2}

Margaret Thatcher. The Great Charmer.{3}

Melvyn Prado-Lee számára ezt találta ki: Pervy Old Man Eel.{4} Nem is lehetett volna ennél találóbb.

Az idős férfi mellette felemelte a sörét a pultról, így láthatóvá vált egy kicsi kék kitűző az öltönye hajtókáján. A Föld jelképes ábrázolását borostyánkoszorú fonta körbe, és az egésznek a tetején a korona meg a GCHQ betűk{5} csücsültek. Pippa tudta, hogy a legfontosabb hírszerző szolgálat minden nyugalmazott alkalmazottjának ilyet ad tisztelete jeleként, vagyis a tulajdonosa nem lehetett más, mint maga Sir Derek Wadlow, a legendás kódfejtő és nemzetközi sakknagymester. Pippa egyszer részt vett egy titkosírásról szóló előadásán, amelyet évekkel ezelőtt tartott a Savile Clubban. A férfi tagja volt a csapatnak, amely Bletchley Parkban feltörte a németek Enigma-kódját.

Derek – aki mostanra már egészen biztosan a nyolcvanas évei közepén járhatott – elbaktatott a bártól. Módfelett lassan csoszogott, mintha elejtett volna valami nagyon apró tárgyat, és most a padlót fürkészve keresné. Amikor végül odaért a pub hátuljába, keresztülcsusszant az ajtón, amely az emeleti különterembe vezetett.

Pippa el sem akarta hinni.

Sir Derek Wadlow csatlakozni akar a rejtvényklubjához? Hiszen a férfi a Bletchley Park veteránja, aki segített megfejteni az ellenség kódját! Bizonyára az egyik legelismertebb titkosírás-szakértő Nagy-Britanniában, sőt talán az egész világon. Micsoda siker, micsoda fantasztikus elismerés, ráadásul mielőtt egyáltalán még belekezdett volna!

A klub mögött meghúzódó ambíció egyszerű volt: szeretett volna rendszeresen találkozni hasonló gondolkodású rejtvénykedvelőkkel – keresztrejtvényekkel, matematikai és logikai feladványokkal, kvízekkel és találós kérdésekkel foglalkozó emberekkel. Nemcsak olyanokkal, akiknek ez volt a szakmája – mert ilyenekből aztán nem sok volt –, de lelkes amatőrökkel, bárkivel, aki kedvét lelte az ördögien nehéz játékokban, kihívásokban, és rendelkezett is az ehhez szükséges észbeli képességekkel.

Amióta Pippa igazi keresztrejtvény-szerkesztő lett, meglehetősen elkötelezett követőtáborra tett szert. Vagy legalábbis az alteregója, akit kitalált. Ezekben a napokban tucatnyian írtak a londoni Highbury Hill lovagjának; a levelükhöz csatolták az újságból kivágott keresztrejtvényt, rajta két időponttal: hogy mikor kezdték és mikor fejezték be. Így próbálták bizonyítani a hozzáértésüket. Néha még saját, kézzel készített keresztrejtvényeket is küldtek, rejtélyes meghatározásokkal, hogy értékelje őket. Ezekhez rendre megbélyegzett borítékot is mellékeltek, hogy a jóváhagyás egyfajta királyi pecsétjeként aláírja a munkájukat.

Néhány héttel ezelőtt Pippa szétküldött egy tucat meghívót ünnepelt rejtvénykészítők válogatott körének, amelyben meghívta őket, hogy csatlakozzanak hozzá a klubja megnyitóünnepségén. Arra biztatta őket, hogy az invitálást terjesszék ki a saját ismerőseikre is. Mindenkit szívesen látnak, ehhez ragaszkodott. Vagy legalábbis Highbury Hill lovagja ragaszkodott hozzá.

Murray Salter – az Express keresztrejtvény-szerkesztője – azonnal válaszolt, és megígérte, hogy továbbítja a meghívót az összes szabadúszó keresztrejtvény-készítőjének; Clement Banks – 1967 és 1972 között az Egyesült Királyság Scrabble-bajnokságának győztese – megígérte, hogy a részletek bekerülnek a következő verseny programjába, amelyen részt vesz. Nemsoká a meghívó megjelent periodikákban és szakfolyóiratokban is országszerte, és csak úgy özönlöttek a visszajelzések.

– Láttad azt a sok csodabogarat, akik az emeletre mentek? – hallotta Pippa, ahogy a pultoslány odamormolja a kérdést a kocsmárosnak. – Mit is mondtál, kik ők?

A férfi vállat vont.

– Én csak a foglalást intézem, Pam.

Pippa halkan az öklébe köhintett.

– De csak van nevük, nem? – folytatta a nő, oda sem figyelve. – Ennek vagy annak a szövetsége.

Adj erőt!, gondolta Pippa. Vagy legalább egy pohár pezsgőt.

– És láttad, ahogy az az öregfiú kiszámolta az érméit? – folytatta a pultos. – Mintha egész héten erre spórolt volna.

Ő egy milliomos, akarta mondani Pippa. Az a férfi többszörös milliomos, mert segített megmenteni az országot az eszével. A kislábujjába több okosság szorult, mint belétek, tökfejekbe együttvéve.

A kocsmáros a papírlapra hunyorgott, amelyen a foglalásokat vezették, és amelyet most felemelt a kassza mellől.

– A Rejtvény… készítők… Várj csak, kell a szemüvegem!

– A Rejtvénykészítők Társasága – csattant fel Pippa, mire mindketten felé fordultak, hogy szemügyre vegyék.

Egyszerre csak nem volt már láthatatlan. Pippa intett a kezével, mintha így akarná jelezni, hogy „hahó, itt vagyok”.

– Elnézést, mit is mondott?

– A Rejtvénykészítők Társasága – ismételte meg Pippa. – Az én társaságom, és ez a nyitóülés, ami… – ekkor a karórájára pillantott – …két és fél perc múlva kezdődik. Nos, akkor végre kérhetnék egy pohár valamit? Igazán sietnem kellene.

Pippa kicsatolta a táskáját, és kivette a tárcáját. Utálta, ha nem vesznek róla tudomást, és azt még jobban, ha kinevetik, de az idegessége miatt nem tudta türtőztetni magát.

– Nem akartam megbántani, vagy ilyesmi – mondta a pultos. – Annyi az egész, hogy keddenként általában darts van itt.

– A ház vendége erre az italra, asszonyom…

– Kisasszony, ha kérhetem! – javította ki Pippa, mielőtt megálljt parancsolhatott volna magának. – És nagyon kedves. Van valami buborékosuk?

– Van tonik vagy szóda – felelte a pultoslány. – Mit kér?

Néhány pillanattal később Pippa a szűk, szőnyeggel borított lépcső aljában állt, és megacélozta magát, miközben egy pohár ingyen Campari-szódát szorongatott, amit nem is igazán kívánt. Ezután felemelte a flanelszoknyáját, és felmasírozott a lépcsőn az élete következő fejezetébe.

Harmadik fejezet

Pippa virrasztása még csak egy órája kezdődött, de Clayton őszintén kijelenthette: még soha ilyen sokan nem voltak ebben a szobában. A felfordulás közepén ott volt mind a nyolc jelenlegi lakó: Geoff Stirrup, a vezető aritmetikusuk épp megmutatott valamit a portfóliójából Jean Watkinsnak, mindenféle tények tudójának és Earl Vosey-nak, az útvesztők mesterének. Az aritmetikus mindenhová magával vitte a megviselt, világosbarna irattáskáját, amely az összes legújabb matematikai elmélkedését tartalmazta. Ezeket általában sietve firkantotta le zöld négyzetrácsos papírfecnikre, amelyeket aztán meglehetősen véletlenszerűen tett bele a mappájába. Clayton néha talált egy-egy ilyen jegyzetet a házban elszórva, rajta számokkal, nyilakkal, üres négyzetekkel és alig értelmezhető instrukciókkal. Nem sok értelemmel bírtak számára, de általában belekerültek a Társaság negyedéves kiadványába, vagy felkerültek a blogukra, vagy megjelentek valamelyik külsős kiadványban, amelyben Geoff rendszeresen közreműködött. Az emberek mintha megőrültek volna értük.

Bármit is demonstrált Jeannek és Earlnek Geoff, ők mindketten tökéletesen zavarodottnak tűntek, de azért üres tekintettel bólogattak. Néha jobb volt egyetértést színlelni, máskülönben az ember órákra Geoff mellett ragadhatott.

A szobában ott voltak a többiek: Eric, Nigel, Martin és Hector – mindegyikük a vendégekkel beszélgetett, akik között akadt jó néhány jeles rejtvényfejtőbajnok, korábbi Mensa-bizottsági tag, ügyfelek, szponzorok, takarítók és kertészek.

Mind azért jöttek, hogy leróják tiszteletüket az előtt a nő előtt, aki megalapította és virágzó közösséggé alakította a Társaságot, amely fénykorában egész Európában a legnagyobb független rejtvénykészítő és -forgalmazó volt.

Úgy tűnt, minden vendég kezében van pohár, így Clayton elégedett volt. Amíg mindenki jól érzi magát, addig minden rendben.

Clayton a személyzeti lengőajtónak lökte a hátát, amely a konyhába vezetett, és pár pillanattal később újra megjelent egy ezüsttálcával, rajta különféle előételekkel: töltött zellerszárral, rákkal töltött, rétestésztából formázott kis kosárkákkal, sajttal és savanyított gyöngyhagymával tűzdelt pálcikákkal.

Mindenki ragaszkodott hozzá, hogy bízzanak meg valakit az ételek elkészítésével és felszolgálásával, de ő hallani sem akart róla. Ha őszinte akart lenni, örült a figyelemelterelésnek, amelyet az előkészületek jelentettek.

Letette a tálcát az ottománra, és töltött magának egy pohár sherryt a zsúrkocsiról – jófélét, de nem a megszokott Harveys Bristol Creamet –, aztán levett egy kocka cheddart a szendvicspálcikáról, és addig rágta a meleg, zamatos sajtdarabot, amíg át nem járta a száját a kellemes íz. Csak ekkor jött rá, hogy egész nap alig evett, így vett még egyet.

– Szia! – szólalt meg valaki a háta mögött.

Clayton megfordult, és szemügyre vette a fiatal nőt, aki meghúzta magát a szoba sarkában. Az arcát halványan megvilágította a kezében tartott telefon képernyője.

– Ó! Szia! – felelte Clayton. Megemelte az egyik ujját, és kérdőn ide-oda mozgatta. – Amy… ugye?

– Amber – javította ki a lány.

A fiú legyőzötten csettintett egyet.

– Majdnem eltaláltam. Mindig is szörnyű voltam a nevekkel. Bocsáss meg!

A fiatal hölgy feszülten rámosolygott.

Fekete pólót viselt, rajta Hotel California felirattal, meg farmert, amely, feltételezhetően a divatnak megfelelően, szakadt volt a térdénél.

Clayton egyszer véletlenül meghallotta, amint a lány – aki Eric Stoppard, a fából készült, mechanikus fejtörők mesterének unokája volt – valakinek korábban azt magyarázza, hogy csak nemrég érkezett vissza Ausztráliából. Egy évig csupán egy hátizsákkal járta az országot: dolgozott gyümölcsösben meg szörfiskolában, és majdnem minden éjszaka eszméletlenre itta magát. Clayton nem is tudott volna ennél rosszabbat elképzelni.

Az egész teremben ők ketten voltak a legifjabbak. Legalább ötven évvel fiatalabbak voltak mindenki másnál.

Eric Stoppard a Társaság legfelső emeletén lakott, és az idő nagy részében nem is nagyon mozdult ki onnan. Az elképesztően éles eszű férfi egykor gépészmérnökként dolgozott, és ő készítette az összes, egymásba kapcsolódó fadarabokból álló puzzle-jüket, amelyek mindig jól fogytak karácsonykor. Tökéletes ajándék egy nagybácsinak, akit az ember alig ismert. Csak különleges alkalmakkor viselte a műfogsorát, és még akkor is általában csak az alsót.

A hetvenkilenc éves Ericet csak nemrég nevezték ki a mechanikus fejtörők miniszterévé, amikor Tony Hargreaves, a pozíció korábbi birtokosa egy luxus-nyugdíjasotthonba költözött a Costa del Solon. Még mindig havonta küldött képeslapot, mindenki döbbenetére.

– Biztos fura lehet – szólalt meg Amber. Egy üveg körtecidert kortyolgatott, elhúzva a száját, mintha méreg lenne. – Hogy itt élsz velük a te korodban.

– Nem igazán – felelte Clayton. – Miért lenne fura?

– Hát… – kezdte a lány. Elnézett a válla felett, és a mögöttük kibontakozó jelenetre mutatott. Egy kisebb csoport gyűlt össze a kanapé körül, amely épp Fictionaryt játszott jó hangosan. Ez volt Clayton egyik kedvenc társasjátéka, amelynek a lényege az volt, hogy obskúrus szavak jelentését kellett kitalálni. Eközben Amber nagyapja, Eric a fejét az ablakon kidugva épp egy szivart szívott.

– Felteszem, attól függ, mit tartasz furcsának – felelte a fiú egy vállrándítással. – Számomra teljesen normális, és mindenki más számára is, aki itt lakik.

– De te nem vagy… túl fiatal ehhez?

Clayton megfogta a zakója alját, és az egyik gombot belebújtatta a rossz gomblyukba.

– Nem tudom, mi köze ennek bármihez is.

A lány megvonta a vállát.

– Semmi, feltételezem.

Clayton kezdte kényelmetlenül érezni magát. Amber úgy nézett rá, ahogy egy történész tanulmányozhat egy régi érmét, alaposan szemügyre vett rajta minden centimétert, a hajzselétől a félcipőjéig.

– Amúgy kösz, hogy eljöttél – mondta. Szeretett volna mielőbb továbblépni. – Jó volt látni téged, Amy.

– Amber.

– Amber, igen, elnézést. Vigyázz magadra!

Miközben odament a barátjához, Earlhöz, elsétált a Fictionaryt játszó csoport mellett. Valaki visítva bekiabálta a peregrinus szót, de többet nem tudott kivenni, és bár általában ő volt az első, aki csatlakozott a játékhoz, ma nem volt hangulata hozzá. Ahogy elsétált a csoport mellett, észrevette a szófa karján ülő, középkorú nőt, akit nem ismert, ám aki egész este őt nézte. A feje tetején egy vastag, fekete kalap ült, amely hasonlított egy kisebb autó kerekére. Ahogy visszanézett rá, a tekintetük egy pillanatra összekapcsolódott, mielőtt a nő elfordult volna.

– Ki az a nő ott a szófán? – mormolta halkan Earl fülébe a kérdést, amikor odaért hozzá. – Az, akinek kalap van a fején, a jobb vállam felett.

Earl meglehetősen komótosan megfordult a székében, és leemelte a szemüvegét a feje tetejéről, hogy megvizsgálja háta mögött lévőket.

– Csak nehogy túl nyilvánvaló legyen, Earl!

A férfi intett a hölgynek. Amikor visszafordult, ragyogó mosoly ült az arcán.

– Az ott Nance! Okos, mint a nap. Jól néz ki.

– De kicsoda ő?

– Nancy? Évekig velünk élt… egészen addig, amíg… – Earl egy másodpercre lehunyta a szemét. – Ó, nem sokkal azelőtt mehetett el, hogy te idekerültél volna!

Clayton akaratlanul is kihúzta magát.

– Közel álltak egymáshoz? Pip és ő?

– Mint a borsó meg a héja – horkantotta Earl.

– És mi is a neve?

– Nancy Stone. Régen a kvízek királynőjének hívtuk.

Clayton a háta mögé pillantott, de közben eltakarták a rálátását. Ekkor valaki megütögetett egy poharat, mintha beszédet akarna mondani, és a rejtvénykészítők gyülekezete lassan körbevette a bársonybélésű koporsóban fekvő egykori elnöküket.

Clayton azon töprengett, vajon el tudná-e csípni később Mrs. Stone-t. Vajon érdemes lenne kiderítenie, emlékszik-e bármire arról a napról, amikor ő a Társasághoz érkezett? Nem árthat megpróbálni.

Ahogy közelebb lépett a koporsóhoz, örömmel látta, hogy a barátai mind egy pohár pezsgőt tartanak az egyik kezükben, és egy szalvétába csomagolt vaníliakrémes kosárkát a másikban. Ez volt Pippa kedvence.

– Eldőlünk, mint a dominók, nem igaz? – kezdte Hector, és a pezsgőjével a koporsó felé intett. A gondatlan mozdulatnak köszönhetően a pohárból a testre loccsant egy kis ital. Az előbb bizonyára Hector kocogtatta meg a poharát, hogy összegyűjtse a vendégeket – Clayton gyanította, hogy az elmúlt pár napban, amióta Pippa meghalt, meglehetősen élvezte a tekintélyt, amelyre újonnan szert tett.

– Ez most igazán elszomorított – tette hozzá Earl, aki még mindig Clayton oldalán állt. – Felfogni is nehéz, ugye?

Hector Haywood válaszul kidüllesztette a mellkasát.

– Még egyvalaki beadta a kulcsot. – A férfi alig volt több százötven centiméternél, és az orra alatt tömött katonabajusz éktelenkedett, akár egy darab tépőzár. Általában festékfoltos flanel munkásinget meg pantallót viselt, de aznap este egy elnyűtt sötétszürke öltönyt választott.

– De ő nem csak valaki volt, nem igaz? – csúszott ki Clayton száján.

Mindenki felé fordult, és csoszogva helyet adtak neki, hogy beléphessen a körbe.

– Ez meg mit akar jelenteni? – kérdezte Hector, a hangjában bosszúság csengett.

– Nos… – kezdte a fiú. Érezte, hogy elpirul. – Ha Pip nem lett volna, egyikünk sem lenne itt, nem igaz?

Jean és Earl – ketten azok közül, akik a legközelebb álltak hozzá a házban – kedvesen néztek rá, és egyetértésük jeleként megemelték a poharukat, Clayton azonban észrevette, hogy Hector halkan felhorkan, és felvonja vad, ősz szemöldökét.

Az a vicces Hector Haywooddal kapcsolatban, hogy egyáltalán nem is volt rejtvénykészítő, legalábbis a szó szoros értelmében nem. Művész volt. Rengeteg kirakóst készített az évek során, ami több lakótársa számára is hatalmas frusztrációt okozott, mert mind a mai napig ezek fogytak a legjobban a Társaság termékei közül. A férfi színes falvakat, kosárnyi fonalba gabalyodott kismacskákat meg giccses saroküzleteket megjelenítő festményei több millió kirakósdarabkán köszöntek vissza, és többnyire kirakatlanul hevertek a szekrények mélyén egész Nagy-Britanniában. Ám miközben Hector kirakósai mindig vidám jeleneteket ábrázoltak, a férfi maga mintha a legnagyobb boldogtalanságban élte volna az életét. Állandóan bosszantotta valami, ha valaki szóba elegyedett vele, mást sem tapasztalt, mint a végeláthatatlan negativitás áramlását. Az elmúlt néhány hétben, Pippa halála óta Clayton szinte elviselhetetlennek találta a férfit.

– Nos, amíg mindenki itt van… – vágott bele Hector újra. – El kell kezdenünk azon gondolkodni, mi legyen a következő lépés a Társaság számára. – A lakkozott botjára támaszkodva kihúzta magát. – Tudom, hogy szóba került, hogy lemondjuk a tavaszi vásárunkat, de én komolyan úgy gondolom, hogy meg kellene tartanunk.

Egy darabig senki nem szólalt meg. Helyette lehajtották a fejüket, és megfontolt csendben állták körül a koporsót.

A fiú derekát egy törékeny kéz karolta át, amelyet Clayton Jean karjaként azonosított. Az asszony átölelte, és ő szinte a nyelve hegyén érezte az Elnett hajspré ízét, miközben Jean egy pillanatra a vállára hajtotta a fejét.

Jean Watkins különféle obskúrus tények tudója volt, legalábbis ezt hirdette a hálószobája ajtaján lévő táblácska. Ő volt a felelős minden, kvízkérdéseken alapuló termékért, éppolyan éles eszű volt, mint amilyen feltűnően öltözködött: mindig egy élénk színű, vastag pulóverbe vagy kardigánba burkolózott. Általában az étkezőben lévő teavízforraló körül téblábolt, és mindenkinek felajánlotta, hogy tölt egy csészével, miközben a kérdéseit tesztelte.

Jean egy flitteres körömcipőbe szuszakolta a feldagadt lábát. Clayton megállapította, hogy ez a kedvenc participője, és azonmód érezte, hogy elszorul a torka. Jean készen állt a táncra, hogy megünnepeljen egy jól élt, teljes életet. És ki hibáztatta volna érte? A fiú álla megremegett, és az egyik félcipője orrát határozottan belevájta a színes szőnyeg bolyhai közé, így próbálta megakadályozni, hogy kellemetlen helyzetbe hozza magát. A szőnyeg színe olyan volt, mint a köhögés elleni orvosságé.

– Ugyan, emberek! – szólalt meg Earl. – Pippa nem akarná, hogy lógassuk az orrunkat, nem igaz? Inkább mondjunk köszöntőt!

– Milyen remek ötlet! – ragyogott fel Jean arca. – Ő már alaposan berúgott volna. Igyunk mi is!

– Nyissuk ki ezt a Domot? – kérdezte Hector, és egy pillantást vetett a koporsóba, ahol az üveg Pippa lába között hevert. Mielőtt bárki megállíthatta volna, már neki is kezdett lehántani a fóliát a Dom Pérignonról. – Szégyen lenne elvesztegetni – jelentette ki, majd kinyitotta az üveget, és megtöltötte a poharakat, miközben mindenki a barátjukra bámult, aki – legalábbis Clayton számára – úgy tűnt, mintha csak egy pillanatra dőlt volna le a parti közepén. Bármelyik percben felébredhet, és csatlakozhat hozzájuk, bizonyára így lesz.

– A mi titokzatos királynőnkre – mondta Earl a pohárköszöntőt, mivel Hector nem ivott alkoholt. – A keresztrejtvények doyenne-ére. – A Társaság aranykitűzőjére mutatott az asszony ruhájának hajtókáján.

VENI, VIDI, SOLVI.

A kitűzőn lévő latin szlogen az összes papírjukon szerepelt: a fejléces papírokon, a küldeményekhez csatolt lapokon és a számlákon.

JÖTTEM, LÁTTAM, MEGOLDOTTAM.

Clayton körbenézett. Minden egyes ember büszkén viselte a kitűzőt a hajtókáján. Az még váratott magára, hogy a fiú is kapjon egyet, és a mai nap csak emlékeztetőül szolgált erre.

Itt minden jelenlévő kiérdemelte a tagságot, csak ő nem.

– A Társaság tagjainak a nevében – szólalt meg Jean, és előrelépett a flitteres participőjében, majd kezét lazán a szája előtt tartotta, nehogy bömbölni kezdjen – köszönet mindenért, amit értünk tettél. Nemcsak a vezérünk voltál, de a háziasszonyunk, a bizalmasunk, a múzsánk és a barátunk is.

Clayton megemelte a poharát.

– És a legkivételesebb anya, akit egy fiú kívánhat.

– Pipre! – koccintották össze a poharaikat a jelenlévők.

{1} Narkolepsziás.

{2} Régi nyugati akció.

{3} A nagyszerű sármőr.

{4} Perverz, vén csúszómászó.

{5} Government Communications Headquarters. Nagy-Britannia hírszerzéssel, állambiztonsággal és kibervédelemmel foglalkozó ügynöksége. – A ford.